1904.] FATTIGV.S STILLING TIL SINDSSYGEPLEIEN (1537 — 1851). 9 



tilsagt afgifter og bøder samt forskjellige privilegier og rettigheder. 

 Desuden fik den, foruden et par andre fond, ved anordnin- 

 gen af 2. December 1741 overdraget en kapital paa 5640 spd., 

 som oprindelig var givet til det ovenfor nævnte Børne- og Spinde- 

 hus i Kristiania. Allerede ved fundats af 25. November 1735 

 var Børnehuset i Trondhjem omorganiseret og givet navn af 

 „Tugt- og Verkshus" for Trondhjems stift; og ved fundats af 

 8. Juli 1744 omdannedes ogsaa anstalten i Bergen til tugthus. 



Denne reform, der hænger sammen med en omorganisation 

 af fattigvæsenet, skal nedenfor blive noget nærmere omhandlet. 



Imidlertid havde Christian Vs norske lov i 2den bogs 19de 

 kapitel givet organisatoriske bestemmelser angaaende fattig- 

 væsenet. Kapitlet bærer overskriften: „Om Hospitaler og Fattige" 

 og indeholder først i 14 paragrafer bestemmelser om de almin- 

 delige hospitalers administration og forpligtelser, og bestemmer 

 dernæst i § 15, at der i byerne skal ansættes fattigforstandere, 

 som har at uddele de indkomne gaver og aflægge regnskab for 

 byens øvrighed og sogneprest 1 . Denne bestemmelse indeholdt 

 forøvrigt intet væsentligt nyt, idet den i virkeligheden kun ind- 

 førte en ny betegnelse i stedet for den ældre „diakon" 2 . Slutte- 

 lig bestemmer § 16, at paa landet skal „kirkens patroner" 3 eller 

 kirkeværgerne sammen med sognepresten uddele blandt de fattige 

 den i tavlerne 4 eller bækkenerne 5 eller paa anden maade ind- 

 komne almisse. 



1 Bergen var paa denne tid den eneste norske by, som havde flere sogne 

 og følgelig fik flere fattigdistrikter. 



2 Man havde allerede langt tidligere brugt lignende betegnelser istedetfor 

 den latinske ordinants's udtryk „diakon". I Stavanger betegnedes saaledes 

 diakonerne gjennem den største del af det 17de aarhundrede som „De 

 Huusarmes Forstandere". (Se A. E. Erichsen: „Stavangers retspro- 

 tokoller 1617 — 1683 i uddrag", hvor disse ombudsmænd omtales paa 

 adskillige steder. 



3 Stiftsbefalingsmanden (stiftamtmanden) og biskoppen. 



4 Det var som anført reformationens forudsætning, at kirkerne dannede 

 stiftelser, som skulde beståa ved egne midler, hvoraf prester og andre 

 tjenere kunde lønnes og bygningerne og andre eiendomme vedlige- 

 holdes. For kirkerne skulde ansættes værger til at bestyre kirkens 

 midler. (Se Aschehoug ovencit. side 127). 



5 Tavlerne var skaale eller bretter, der ombares i kirken, bækkenerne 

 eller blokkene var faststaaende bøsser; begge indretninger tjente til 

 opsamling af pengegaver. 



