1904.] FATTIGV.S STILLING TIL SINDSSYGEPLEIEN (1537 — 1851). 17 



fattigvæsenet, derimod fandt ingen overdragelse af eiendomsretten 

 sted. 



At fattigvæsenet overtog stiftelsens bestyrelse, var forsaavidt 

 en rimelig ordning, som dens oprettelse udelukkende var til 

 fattigvæsenets gavn, og fordi den skulde erstatte indretninger, 

 over hvilke fattigvæsenet havde havt raadighed. 



„ Christian Augusts Minde" er ogsaa eier af legatformue 

 og tindes opført i Nicolays ens „Norske Stiftelser". 



Vi har allerede ovenfor omtalt, hvorledes fattigvæsenet altid 

 har havt befatning med sygepleien; men vi tinder det dog nød- 

 vendig!, før vi gaar over til at behandle dets stilling til sinds- 

 sygepleien, noget nærmere at omhandle dets forhold til den 

 almindelige sygepleie. 



Ved siden af de store pest- og koppeepidemier var spedalsk- 

 heden middelalderens værste sygdomssvøbe, og i det 13de aar- 

 hundrede naaede dens herjinger over hele Europa sit høidepunkt. 

 Man havde fuld forstaaelse af, at isolering af de syge var nød- 

 vendig for at beskytte befolkningen mod smitte, og rundt om i 

 landene indrettedes hospitaler, der udelukkende optog spedalske 

 (de saakaldte le proseder). — Ogsaa vort land naaedes af syg- 

 dommen, og ogsaa vi fik St. Jørgens-huse, det er hospitaler kun 

 bestemte til at optage spedalske. 



I løbet af det 15de og 16de aarhundrede aftog overalt spe- 

 dalskheden (hvilket vel utvilsomt for en væsentlig del skyldtes 

 leproserierne), indtil den i løbet af det 18de aarhundrede blev 

 indskrænket til enkelte mere afsidesliggende egne f. eks. paa den 

 norske vestkyst. 



I Norge havde sygdommen været adskillig udbredt overalt 

 i landet, men ved reformationstiden var den paa det nærmeste 

 indskrænket til vestlandet. Naar Ribe-artiklerne kunde bestemme, 

 at St. Jørgens-hospitalerne skulde omdannes til almindelige hospi- 

 taler, begrundes dette ved henvisning til, at spedalskheden var 



Vid -Selsk. Fork. 1904. ^o. i. 2 



