PAUL WINGE. [No. 2. 



Bergen 1 , Kristiania 2 og Trondhjem og et nyere i Kristiansand 3 

 samt bergmedicns paa Kongsberg havde man i begyndelsen af 

 forrige aarhundrede 2 — 3 reisende læger, der skulde besøge de 

 af radesyge mest herjede distrikter samt en overinspektør over 

 de søndenfjeldske foranstaltninger mod radesyge 4 . Endelig blev 

 der fra 1777 til 1814 oprettet omtrent 20 kirurgiske embeder, 

 hvis indehavere var videnskabelig uddannede. 



Det samlede antal læger var saaledes i 1816 bragt op til 

 99 (71 examinerede) og i 1827 til 120 (89 examinerede), hvoraf 

 to tredjedele i byerne. I dette tidsrum blev ogsaa flere andre 

 vigtige medicinske reformer gjennemførte. Vi skal her nævne 

 organisationen af jordmodervæsenet og indførelsen af den indirekte 

 vaccinationstvang. Endelig slutter sig hertil grundlæggelsen af 

 vort sindssygevæsen. 



Vi har i det foregaaende søgt at vise, hvorledes fattigvæsenet 

 fra i det væsentlige at være et kirkelig! embedsverk, der arbei- 

 dede paa grundlag af frivillige gaver, udviklede sig til at blive 

 en borgerlig institution, som virker paa grundlag af beskatning. 

 Fattigvæsenets opgave forblev ikke destomindre den hele tid 

 uforandret den samme, nemlig at forsørge eller understøtte de 

 trængende fattige og syge, og udover dette virksomhedsomraade 

 naaede det ikke 5 . 



1 Fra 1603. 



2 Fra 1626. 



3 Fra 1812. 



4 Embedet blev oprettet i 1814. 



5 I reskript af 12. Sept. 1781 (til stiftsbefalingsmanden og biskoppen i 

 Kristiansands stift) heder det: „Præsterne i Stiftet skulle hver 3die 

 Maaned forfatte ordentlige Lister over de enten aabenbart befængte 

 eller derfor mistænkte Patienter af den saakaldte Rade-Syge, som findes 

 i deres Sogne, hvilke Lister de skulle meddele Øvrigheden paa det de 

 enten ved Overtalelse eller andre passende og alvorlige Midler kunde 

 bringes til at lade sig curere enten i fornævnte Syge-Huus i Flekkefjord 

 eller et af de andre oprettede, hvorhen de havde meest Lyst at komme 



— ". Her forudsættes tydelig nok, at der ikke er adgang for 



fattigvæsenet (men maaske for øvrigheden) til tvangsmæssig at 

 indlægge radesyge i sygehus. 



