1904.] FATTIGV.S STILLING TIL SINDSSYGEPLEIEN (1537— 1851). 29 



det ringeste ved alle Hoved-Hospitalerne i Stiftet, 

 strax lade indrette eet eller to Værelser saaledes, at 

 de deraf ei letteligen skal kunne udbryde; og derhos 

 den Anstalt gjøre, at de af Hospitalerne deres for- 

 nødne Underholdning og Tilsyn nyde og bekomme." 



Reskriptet til de øvrige stifter er saalydende: 



„Gr. Kongen har fornummet, at paa de fleste 

 Steder i Norge ikke skal findes saa bequemme Værel- 

 ser, hvori fattige Folk, som af Vanvittighed og Sin- 

 dets Forstyrrelse blive hjemsøgte, kunne indsættes og 

 forvares. 



Stiftsbefal. og Biskoppen skal til saadanne fat- 

 tige Lemmers Indsættelse og Forvaring" osv. (ligesom i 

 foregaaende reskript). 



Angaaende forstaaelsen af disse reskripter skal jeg bemærke 

 følgende: 



Udtrykket „ Vanvittighed eller Sindets Forstyrrelse" maa an- 

 tages at omfatte alle slags sindssygdomme og saaledes ogsaa 

 det i det førstnævnte af reskripterne omhandlede „Raserie", en 

 opfatning, der er fulgt af praxis og hævdet af Holst 1 . 



Reskripterne taler kun om fattige sindssyges forvaring og 

 underholdning, men nævner intet om, hvorledes der skal for- 

 holdes med de sindssyge, som selv eier de til passende og be- 

 tryggende forpleining fornødne pengemidler, eller som forsvarlig 

 forsørges af andre og saaledes ikke kan betegnes som fattige. 



Jeg mener, at reskripternes bestemmelser maa opfattes paa 

 følgende maade: 



Tutelbestem meisen i N. L. 1 — 17 — 7, der egentlig kun 

 gjælder de galne (rasende), kan analogisk anvendes paa 

 de øvrige sindssyge. Dersom den fattige sindssyge ingen 

 tutelforpligtet slægtning har, eller dersom den legitime tutor sav- 

 ner „Middel" (med eller uden understøttelse af fattigvæsenet) til 

 at forvare og forsørge den syge paa passende og betryggende 

 maade, da kan øvrigheden (det er i dette tilfælde stiftsdirektio- 



1 Se cit. beretning side 26. 



