1904.] FATTIGV.S STILLING TIL S1NDSSYGEPLEIEN (1537 — 1851). 37 



Kristiansands og Stavangers, var de respektive fattigvæseners 

 eiendom. 



Denne forskjel var forsaavidt af nogen betydenhed, som 

 fattigvæsenerne helt raadede saavel over administrationen som 

 den økonomiske ledelse af sine egne anstalter, medens de ikke 



— eller iethvertfald kun gjennem stiftsdirektionen 1 — kunde 

 øve indflydelse paa stiftelsernes styrelse; men den gav ikke dol- 

 husene nogen forskjellig institutionel karakter, og særlig val- 

 retten til at modtage og beholde sindssyge ganske den samme, 

 hvad enten anstalten eiedes af en stiftelse eller et fattigvæsen. 

 Hverken i den ene eller den anden af disse dolhuse kunde nogen 

 sindssyg retlig indlægges, uden efter de i N. L. 1 — 17 — 7 givne 

 regler, og loven skulde følges ved enhver frihedsberøvelse af 

 sindssyge, ligegyldig, hvor den syge anbragtes. Hvad der oven- 

 for er udviklet angaaende de af reskripterne af 14. Juli 1736 

 satte betingelser for indlæggelse af sindssyge i hospitalerne, 

 gjælder derfor ogsaa fuldt ud om indlæggelse i fattigvæsenets 

 anstalter. 



Hermed er dog intet udtalt om, hvorvidt der faktisk har 

 fundet indlæggelser sted, uden at lovens fordring har været op- 

 fyldt. Spørgsmaalet om, hvorvidt — og i tilfælde hvor hyppigt 



— noget saadant er skeet, har, saavidt bekjendt, ikke været gjen- 

 stand for undersøgelse og vil vel ogsaa nu være vanskeligt at 

 bringe paa det rene. 



Det er vistnok al grund til at antage, at fattigvæsnernes 

 udgifter til sindssygepleien er stegne stærkt i det halve hundreaar 

 fra 1775 til 1825; disse har visselig, navnlig for smaa kommuner 

 med mange sindssyge, været meget trykkende, og iethvertfald 

 har de været meget ujevnt fordelte mellem de forskjellige fattig- 

 distrikter. En gjennemgaaelse af regnskaber fra dette tidsrum 

 vikle rimeligvis kunne kaste lys over disse udgifters størrelse til 



1 Ved Trondhjems hospital. 



