24 



det, der læses i denne Bog, gjenfindes i de almindelige Helgen- 

 legender, som var udbredt over hele den middelalderske Kristen- 

 hed, ja enkelte Ting læses endog ordret i de gamle norsk- 

 islandske Helgenkrøniker. Man maa derfor antage, at enten 

 er Bogen om Paradiset den originale Kilde til hele den senere 

 Helgenliteratur, eller, da dette er usandsynligt, at Palladius eller 

 de senere Bearbeidere i Bogen har optaget meget, ja kanske 

 det meste af Indholdet fra de almene Helgenlegender, saaledes 

 som de løb om i Folkemunde overalt paa den Tid. Det sidste 

 er vel det rimeligste. Jeg skal dog ikke gaa ind paa dette 

 Spørgsmaal, men blot paavise nogle Parallelsteder mellem Bogen 

 om Paradiset og Heilagra Manna Sogur, udgivet af Unger, 

 det vil sige mellem den syriske og den norsk-islandske Bear- 

 beidelse af oprindelig samme Fortællinger. 



I Bogen om Paradiset S. 214 ff. læses en Fortælling om 

 den hellige Pachomius. Han havde i Øvreægypten anlagt et 

 Kloster, hvori 1300 Munke levede. Blandt Klosterreglerne, som 

 han gav, kan følgende nævnes: Enhver Munk kunde spise eller 

 faste efter Behag; men de, som var stærke og spiste, skulde 

 paalægges tunge Arbeider, hvorimod de svagelige og de, som 

 fastede, skulde udføre de lette. De maatte ikke indtage en lig- 

 gende Stilling, naar de sov, men sidde i Stole, der var saaledes 

 indrettede, at de kunde holde Hovedet opret. Lige overfor 

 Klostret laa i Nilen en 0, som hed Tabennesos. Paa denne 

 var anlagt et Nonnekloster, hvortil Munkene naturligvis ikke 

 havde fri Adgang. Naar en Nonne døde, bragte Søstrene Liget 

 ned til Stranden ; der blev det hentet af Pachomius' Munke, som 

 førte det over Nilen og begravede det paa deres Kirkegaard 

 under Psalmesang med tændte Kjerter og allehaande Ceremonier 

 og Hædersbevisninger. „I det samme Nonnekloster befandt sig 

 en Nonne, som var Jomfru; hun gjorde sig selv til en Gjenstand 

 for Foragt; thi hun havde været besat af en Djævel, og Søstrene 

 behandlede hende forsmædeligt og tillod hende ikke engang at 

 spise sammen med dem". Hun gik i Refektoriet for at berede 

 Maden og opvarte de andre, lydig og gudhengiven, uagtet de 

 stadig skjændte paa hende og stødte hende tilbage med haarde 



