A, 



_t utlydende vokaler bortfalder, er et bekjendt sprog- 

 historisk fænomen fra mange kanter, fra fransk mellem de 

 romanske sprog og fra engelsk blandt de germanske. Inden alle 

 de tre nordiske hovedsprog findes der apokoperende dialekter, i 

 dansk hersker disse i Jylland — og det visselig fra meget gammel 

 tid, i svensk findes de i 3 adskilte dialektgrupper, paa Ølånd og 

 fastlandet der i nærheten, i Vermland i Elfdalen og i Fryksdalen, 

 og i meget vid omkreds i Norrland. Hos os er det ett sammen- 

 hængende strøk, omtrent hele Trondhjems stift og Nordlands 

 amt av Tromsø stift, hvor apokope er et sterkt fremtrædende 

 fænomen, dog ingenlunde efter væsentlig samme principper i de 

 to stifter. 



I Trondhjems stift, som der her skal tales om, indtræder 

 apokope som bekjendt i samme slags tilfælde hvor de søndenfjeldske 

 maal har svækkelse av alle utlydende vokaler til en slåp e-lyd, 

 nemlig hvor den Iste stavelse i oldnorsk var lang, medens der efter 

 kort Iste stavelse begge steds opstod likevegt mellem stavelsene, 

 og i nutiden derfor bevarelse av utlydende vokal og ofte en mer 

 eller mindre vidtgaaende tiljevning mellem vokalene. Medens 

 vita, i oldnorsk med kort Iste stavelse, nu i Trondhjems stift 

 heter væta, vaia, våtå, har oldn. bita ved apokope faat en- 

 stavelsesform og heter bit. Saa vidtløftig et fænomen som apo- 

 koperingen efter vorl sprogs art maa være, og saa vidtstrakt og 

 forskjelligartet som utbredelseskredsen Trondhjems stift er, er 

 det naturlig at der findes en hel del forskjelligheter mellem de 

 enkelte bygdemaal i apokoperingens anvendelse, f. eks. i hen- 

 seende til ordklassene og deres bøininger. Av dette vilde jeg 

 her ikke tale om det hvis interesse væsentlig er av sproggeografisk 



