AMUND B. LARSEN [No. 1 



eller av deskriptiv natur, men bare om det som jeg tillægger 

 sproghistorisk betydning. Jeg vil forsøke at gi en forestilling 

 om hvad jeg og de som med hensyn til iagttagelsesmidler er 

 likedan stillet som jeg, har opnaadd i den retning, og fornemmelig 

 at peke paa, at det vi naar, er næsten bare at stille spørsmaalene; 

 der trænges eksperimentalfonetik, og, hvad der er endnu vigtigere, 

 der trænges lokale fonetikere, hvis sanser er skarpere end vore 

 overfor trøndersk maal. 



Apokopen i Trondhjems stift og i Sverige har en biomstæn- 

 dighet som sagtens har hørt den til paa mange steder, men om 

 hvis forekomst i nutiden jeg ellers ingenting vet: istedenfor ut- 

 lydsvokalen, som er bortfalden, er der traadt saa at sie en bi- 

 stavelse, en stavelse av en underordnet rang, i den første sta- 

 velse, specielt i dens vokal; der er inde i denne en nedsættelse 

 av stemmelydens styrke, saa at en liten del av vokalen nær dens 

 slutning blir i nogen grad fraskilt fra dens sterkere uttalte og 

 længere første del. Navnet apokope er saaledes misvisende, ende- 

 stavelsen er slet ikke avkuttet, uten naar man bare tar hensyn 

 til hvorledes det ser ut i skrift, eller hvorledes det lyder i den 

 fremmedes ører; ti den er jo repræsentert i rotstavelsen. I 

 virkeligheten har vi ogsaa her søndenfjelds aldeles parallel aksent- 

 fordeling paa én stavelse, en delt aksent, delt stavelse eller nu 

 sier man kanske mest tvetoppet stavelse, nemlig i daglig- 

 talen i eksempel som ta ham, som vistnok ofte uttales tan , 

 men ogsaa ofte med delt aksent tan. Selve overflytningen av 

 aksent fra en senere stavelse ind i en foregaaende, er væsentlig 

 samme fænomen som vi kan fremstille med bokstaver og derfor 

 i en mere haandgripelig form i tidlig oldnorsk *keluR > kec>lr, og 

 i nutiden (min egen uttale) kan du ikke ^> kå' u i^kd. 



Der er det eiendommelige forhold, at sedvanlig faar man 

 ikke i Trøndermaalene i musikalsk henseende tostavelsestonelag 

 frem ved saaledes at sammentrække tostavelsestonelag. Likesom 

 hanen her søndenfjelds sammentrækkes til hein, én tvetoppet 

 stavelse med musikalsk tostavelsestonelag, saaledes skulde man 

 vente at i Trøndelagen høyra blev apokopert til hø y r og vpggu 

 til vå y gg. I svenske dialekter synes der at forekomme saadant. 



