I. Folketroen om menneskeslægtens tilbakegang 

 i legemshøide. 



Ei 



ifter en ældgammel folkemening, der hargaaet nedigjennem 

 slægterne, har fortidens mennesker til enhver tid staaet for den 

 dalevende slægt som saameget høiere, kraftigere og bedre end 

 den selv, medens nutiden til gjengjæld selv altid har holdt sig 

 saameget klogere. Ytringer af denne art kommer der ofte nok 

 frem hos de gamle forfattere, der jevnlig klager over, at men- 

 neskene var gaaede saa tilbage i mange retninger. Det er 

 aabenbart, siger Plinius, at de dødelige stedse bliver mindre og 

 mindre. Sjeldent er det, at etterkommerne opnaar fædrenes legems- 

 størrelse 1 . Han paaberaaber sig i saa henseende bl. a. fader 

 Homers vidnesbyrd. Digteren lader unegtelig ogsaa i Iliaden 

 gamle Nestor o. a. stadig jamre over slægtens nedgang. 



Lidt feil i regningen tør det vel under alle omstændigheder 

 have været, naar en fransk geistlig Henrion i den første halv- 

 del af det 18. aarh. efter mange „indviklede beregninger" tilsidst 

 fandt ud, at Adam havde været 40 meter høi og Eva 38 meter 2 

 Efter deres tid aftog legemshøiden stadig i en sørgelig grad. 

 Noah maalte dog endnu sine 33 meter, Abraham derimod kun 

 ni, Moses vel fire; og saa gik det da videre stadig nedover(!). 



Islænderen Sæmund Sigfusson Frode (j 1133), som i sin tid 

 ogsaa var paa det rene med, at Adam maatte have været langt 



1 Histor. natur. 7; 16. Pl. anfører dog selv flere exempler paa kjæmpe- 

 skikkelser fra sin egen tid, hvorom nedenfor. 



2 Se en opsats i „Bibliothéque universelle et Revue Suisse". T. 38. 1905. 

 S. 535. 



Smlgn. dr. G. Buschan: „Menschenkunde". Stuttgart 1909. S. 52. 



