1914] OM LEGEMSVÆXTEN, SÆRLIG HOS NORDBOERNE 



IV. Romernes legemshøide. 



Noget bestemt høidemaal for Germanerne angives ikke 

 af de forskjellige forfattere, idet de som nævnt kun sam- 

 menligner dem med Romerne, der altsaa var saameget mindre. 

 Men hvor store var da gjennemsnitlig disse? Det lader sig 

 heller ikke ndenvidere afgjøre efter vor nuværende kundskab. 

 Saa ganske smaa kan man dog efter min mening vanskelig 

 tænke sig at disse verdenserobrere har været, ialfald ikke i de 

 tidligere aarhundreder. Mon de nulevende Italienere, der jo er 

 adskillig mindre end de germanske folk, alligevel anser disse 

 som saa overvældende høie? 



Efter al sandsynlighed maa der have fundet store vexlinger 

 sted i saa henseende til de forskjellige tider. I fordums dage, 

 siger saaledes Vegetius 1 , da der var rigelig tilgang paa krigs- 

 folk, og da heller ikke „den blomstrende ungdom" — juventus flo- 

 rentior 2 — holdt sig tilbage, kunde man tåge folk paa sex fod 



— o: romerske — ca. 177 cm. — til fløiryttere — alares equites 



— og til de saakaldte „første kohorter" o: de udskrevne fra de 

 italiske og andre bundsforvandte 3 . Men nu, heder det videre, 

 da forholdene ved udskrivningen er saameget daarligere, nu 

 maa man tåge mere hensyn til legemskraften end til størrelsen 

 af de unge mandskaber. 



Marius, der indførte en almindelig værnepligt i Rom, vilde 

 have saamange høie folk som muligt, da han — henimod aar 



i L. c. 



2 Den blomstrende ungdom anlagde, som bekjendt, toga virilis og be- 

 gyndte krigstjeneste ved det fyldte 17. aar. 



Om den senere keiser Hadrian fortæller Spartian (Scriptor. histor. 

 Aug.) udtrykkelig, at han begyndte at gjøre krigstjeneste kun 15 aar 

 gammel. 



I det gamle Athen begyndte de unge mænd — efeberne — at gjøre 

 krigstjeneste ved det fyldte 18. aar; i de første to aar dog kun i Athen 

 selv og omegnen, senere ogsaa paa hærtog til fjernere egne. 



3 Smlgn. 0. Seeck: „Der Untergang der antiken Welt". 2. Aufl. Berlin 

 1897. 1. B. S. 239. 



