32 A. L. FAYE [No. 6 



langt mindre gaa ned over hele kraniet. Skeletterne skulde 

 eiter sagnet stamme fra to kjæmper, der under en styrkeprøve 

 gjensidig havde fældet hinanden. 



Ved det bekjendte fredsmøde i Konghelle i aaret 1101 mel- 

 lem Nordens tre konger, Sveakongen Inge, Danekongen Erik 

 Eiegod og kong Magnus Barfod, rostes alle tre som store, anseelige 

 og kraftige mænd. Høiest angives kong Inge at have været, 

 uden at dog noget bestemt maal er bleven opgivet. 



Om den navnkundige erkebiskop Absalon fortælles det, at 

 han — i slutningen af 12. aarh. — lod optage baade sin far- 

 fader, den sjællandske høvding Skjalm Hvide's ben og ligeledes sin 

 farbroder Toke's for at flytte dem fra deres oprindelige begra- 

 velsessted i Fjenneslev kirke paa Sjælland hen til et kloster, 

 som Hvideslægten havde grundlagt i Sorø. Han fandt da, at 

 begges skeletter var meget store. Toke's ben var angivelig de 

 længste, og hans laarben skulde have maalt ca. 1972 t. o: ca. 

 50,9 cm., et maal, der eiter min beregning skulde give en an- 

 tagelig legemshøide af omkring 192 cm. Vistnok en meget tvivl- 

 som beretning. 



Af samme art er en fortælling om, at da St. Olafs halv- 

 broder Guttorm ved helgenens bistand havde vundet en seir over 

 en mægtig irsk konge, lod han til tak gjøre et sølvkrucifix af 

 samme størrelse som hans egen eller hans stavnbo's. Dette bil- 

 lede, som blev skjænket til et alter for St. Olaf, var meget større, 

 hed det, end maalet af de senere levende mennesker. 



Thjodrek munk 1 — i slutningen af 12. aarh. — som for- 

 tæller dette, ved ogsaa at berette, at Hellig-Olafs hærmænd paa 

 Stiklestad var raske og stærke folk — „ meget kraftigere baade 

 til sjæl og legeme end menneskene i disse elendige tider" 2 



G. Storms udgave. Monumenta histor. Norveg. Kr.a 1880. S. 36 fg, 

 Th., der gjerne vil vise sin lærdom, omtaler her baade Plinius's mening 

 om slægtens tilbagegang og Platons udtalelse, at hvert 15000 aar maa 

 menneskeslægten omkomme ved ild eller vand paa faa undtagelser nær, 

 der da skal forplante en ny slægt. 



Beatus Hieronymus, siger Th. videre, fortæller, at han selv har set en 

 af de tolv stene, som en udvalgt mand af hver af Israels tolv stammer 

 efter befalingen tog med sig fra Jordans flodbund, da Jøderne tørskoede 

 gik over floden, hvis øverste tilløb var veget tilbage og standset. (Josvæ 

 bog. 4; 1 fg.). Den bevarede sten var gaaet helt istykker, siger Th., 

 men var dog saa stor, at to mænd paa håns tid neppe kunde løfte den. 



Th. minder om, at man ikke saa meget længe før hans tid i Rom 

 havde fundet levninger af Pallas, en søn af den italiske konge Evander, 

 Æneas's forbundsfælle, og at denne efter disse maatte have været saa høi 

 som muren i hans fødeby (!). I brystet saaes et vældigt gabende 



