22 YNGVAR NIELSEN [N(). 7 



ventionen. Ogsaa Christie var nu kommen tilbage, og nu paa- 

 fulgte en Tid, som blev hans store Periode, At' Flertallet fra 

 Eidsvold forsvandt heretter de fleste; alene Christie og Motzfeldt 

 blev af dettes Ledere igjen til det overordentlige Storting. Som dettes 

 Præsident, som Lederen af dets Forhandlinger skabte Christie sin 

 fremragende Plads i Norges Historie, og denne tinder sin første For- 

 udsætning i det Kjendskab, han gjennem Samtaler med Christian 

 Frederik havde vundet til det, som skulde bestemme Unionen, 

 Kongens Forhandlinger med Orloff og de andre Kommissærer. 

 Under de foreløbige Underhandlinger forinden Stortingets Sam- 

 mentræden kom forskjellige Planer frem for den tilkommende 

 Union. Fra Sverige tænktes denne nærmest i Lighed med den 

 britiske Union, medens man i Norge vilde holde den inden de 

 knappeste Grænsér. En Undtagelse dannede Grev Wedel, som 

 efter foreliggende Antydninger synes at have søgt Idealet for en 

 Ordning efter amerikansk Mønster, med særskilte Forfatninger for 

 hvert enkelt Rige og en fælles for Unionen. Men denne Grund- 

 tanke synes ikke at være forstaaet og vurderet. Underhand- 

 lingerne var nu officielt indskrænket til Norge og Sverige. Stor- 

 brittanien betragtede sig efter Konventionen som en helt udenfor- 

 staaende Magi, og Ingen tænkte paa Preussen og Østerrige. Men 

 medens disse tre Magter ikke længere repræsenteredes ved nogen 

 Udsending, havde Rusland to Mænd nærværende. Brunet reiste 

 til Christiansand og Christiania, hvor han blev, medens Stor- 

 tinget holdtes, og i det svenske Hovedkvarter havde en af Rus- 

 lands dygtigste Diplomater indfundet sig, en født Hollænder, 

 General Jan Peter van Suchtelen. Det var om ham, Keiser 

 Alexander I sagde: „ Denne Mand vil paa en Gang være Ven 

 med Vorherre og med Djævelen." Suchtelen var instrueret af 

 Orloff og delte dennes Synsmaader om Foreningen. Da han 

 snart reiste til Stockholm, fik han sin Søn, Paul Suchtelen, til 

 Etterfølger i det svenske Hovedkvarter paa Frederikshald, hvor 

 han blev i den største Del av Oktober 1814. Det er ganske 

 paafaldende, at baade de norske og svenske Kilder forholder 

 sig tause om disse fremmede Sendebud. 



