Historisk-filosofisk klasse. 27de februar. 



(Formand: A. Kjær. Sekretær: K. Nielsen). 



(Tilstede: L. Brun, Chr. A. Bugge, Trampe Bødtker, Falk, Gjelsvik, 

 G. Gran, Hambro, Hægstad, A. N. Kiær, A. Kjær, Koht, Konow, Larsen, 

 Marstrander, Michelet, K. Nielsen, Y. Nielsen, Olsen, Pettersen, Ræder, 

 Schencke, Schetelig, Seippel, Taranger). 



1. Falk holdt følgende mindetale over selskapets avdøde 

 medlem professor Moltke Moe: 



Moltke Moes ydre livsførelse er snart fortalt. Sjelden har 

 vel en mands skjæbne forekommet mer forutbestemt gjennem 

 anlæg og miliø, hans utvikling mer hat karakteren av stille 

 vekst inden en given ramme. Da jeg først lærte Moe at kjende, 

 var vi begge elever av Aars og Voss' skole. Jeg husker ham 

 bedst fra frikvarterene, da han var paafærde overalt hvor der 

 var strid, altid som mæglende — og med større autoritet end de 

 fleste bestaltede inspektører. Han gjorde alt dengang indtryk av 

 at være den modne mand, som betragtet ungdommens rasen 

 med venlig overbærenhet. Men gik han end kanske glip av lidt 

 av barne- og ungdomsaarené% ureflekterte herlighet, bevaret han 

 til gjengjæld hele sit liv en evig ungdomskilde i sit lyse og 

 freidige sind, som aldrig kunde se melankolsk paa tingene lang 

 stunden om gangen. 



Da Moe 17 aar gammel blev student, var han alt helt indlevet 

 i sin fars verden, baade hvad interesse og kundskaper angaar. 

 Hans syn paa og sammenhæng med den strømning som farens 

 livsverk tilhørte, vil fremlyse klart naar hans og Grans interes- 

 sante artikel: „Det nationale gjennembruds mænd" engang fore- 

 ligger færdigtrykt. Det er ikke uten interesse at iagtta hvilken 

 likhet der] er mellem Moltke Moes forhold til biskop Moe og 

 Svend Grundtvigs til sin far. Moe valgte først det teologiske 

 studium, men med stadig sideblik til folkloren, som tilsidst blev 

 den seirende. Da Stortinget oprettet et professorat i folkesproget» 

 var der vel ikke ret mange som fra først tænkte paa Moe — 

 han var jo ikke skoleret linguist eller fonetiker, hadde heller 

 ikke gjort de forskjellige bygdemaal til gjenstand for filologisk 

 granskning. Allikevel blev han i forholdenes medfør i en alder 



