av bare 26 V2 aar utnævnt til posten, som for hans skyld fik 

 tillægget „med forpligtelse til ogsaa at foredrage norske folke- 

 traditioner". Det sidste blev som bekjendt Moes virkelige pro- 

 fessorat, hvad der førte til at der i 1899 blev oprettet en egen 

 post i landsmaal. 



Som professor fortsatte Moe sit liv uforandret. Ikke engang 

 den omskiftelse i en mands livsførsel som egteskapet almindelig 

 betinger, faldt i hans lod: han levet rolig og tilfreds i sin mors 

 og sine søstres kreds. Alderens ensomhet oplevet han ikke, og 

 vilde han vel aldrig ha kommet til at føle. Dertil var hans 

 venneskare altfor talrig — tallet av dem som glædet sig ved 

 hans personlige omgang og kaldte ham sin bedste ven — de 

 kaldsfæller som i ham hadde sin mest trofaste kollega — de 

 hundrede aandsarbeidere, unge og gamle, som altid først saa 

 hen til ham naar det gjaldt raad eller daad. 



Den videnskap som Moltke Moe repræsenterte, staar endnu 

 i sin barndom. Den grundlæggende teori for hele traditions- 

 forskningen blev først utviklet efter 1870 — i nær overens- 

 stemmelse med evolutionslæren, idet de irrationelle elementer i 

 folketro og skik, eventyr, myter og sagn blev opfattet som lev- 

 ninger av ældre kultur. Og endnu staar hele denne gren av 

 forskningen uten noget almindelig anerkjendt navn, ja kan knapt 

 nok siges at være anerkjendt som videnskap, saalænge det tone- 

 angivende Tyskland ikke lar den repræsentere ved sine univer- 

 siteter. Her gik Norge i spidsen blandt Nordens lande: likesom 

 Jørgen Moe var den første universitetsstipendiat i folkepoesi, 

 saaledes var sønnen den første professor i folklore. 



Den opgave som forelaa for Moltke Moe da han for 28 aar 

 siden blev den officielle leder av folkemindeforskningen i vort 

 land, var av en dobbelt natur, en mer praktisk og en rent 

 videnskabelig. Indsamlingen av stoffet var, set fra et populært 

 standpunkt, i det væsentlige utført av mænd som Asbjørnsen og 

 Moe for eventyrene, Landstad og Bugge for folkeviserne, Faye 

 for sagnene, Storåker for folketroen og Eilert Sundt for bygde- 

 skikkene. Som materiale for eksakt forskning led disse samlinger 

 av iøinefaldende mangler. Eventyrene var gjenfortalt, mangt et 



