12 



aarig yngling merkelig belæsthet. Ni aar eiter, i 1887, utkom 

 Moes fortale til Qvigstad og Sandbergs lappiske eventyr, skrevet 

 med den modne videnskapsmands kritik og med interessante 

 paavisninger av fortællingernes oprindelse fra skandinavisk, finsk 

 og russisk. Hvad Moe forøvrig har utgit paa dette omraade, 

 fremtraadte i en helt populær form, hvad der ikke kan andet 

 end i nogen grad forringe dets videnskabelige betydning, om end 

 indtrykket av forfatterens lærdom blir like overvældende. 



I „Eventyr paa vandring" viser han os, hvorledes det til- 

 synelatende patent norske eventyr „Far sjøl i stua" i virkelig- 

 heten beror paa en fortælling som gjennem skrift er gaat fra 

 Indien til Europa og saa paa mundtlig vei op til Norge. Og 

 han klargjør for os hvorledes det laante stof bare er raa- 

 emnet for eventyret, mens det er omformningen, den hjemlige 

 diagt, som har skapt digterverket. Paa samme vis og med 

 samme ugjendrivelige klarhet behandler han „Kjerringen mot 

 strømmen". Andre eventyr, som han skrev om i „Samtiden", 

 er valgt for at vise eventyrets evne til at suge til sig og assimilere 

 alt som ligger indenfor dets tiltræknings kreds. Saaledes „Smeden 

 som de ikke vilde slippe ind i helvede" med dets mange episoder, 

 „Gutten og fanden i nøtten", „Følgesvenden". Hvert enkelt drag 

 sammenstilles med forestillinger, skikke og digtninger jorden 

 rundt, uten at disse motivstudier faar lov til at' overskygge det 

 centrale, helhetsbilledet: laanene behandles som det de er, bygge- 

 stene i eventyrene. Den ensidig filologiske metode med dens 

 studium av paavirkninger og motiver, hvormed emnet bare blir stof 

 for videnskabelig behandling, suppleres av Moe med den kunst- 

 neriske behandling, hvis maal er at gjøre emnet selv talende, 

 gjøre dets grundtanker forstaaelige for den nulevende slegt og 

 blotte dets av tidstaaken tilslørede skjønheter. Han baade 

 dissekerer og bygger op. 



Eventyrforskningen er som videnskap endnu i sin vorden. 

 De ældre hypoteser til forklaring av likheterne mellem de for- 

 skjellige landes og tiders eventyr har alle vist sig at være 

 mildest talt ensidige. Fra 1880-aarene anvendes en mere eksakt 

 metode, idet „det enkelte eventyr studeres efter sin utbredelse 



