13 



og sine forskjellige former, for om mulig derigjennem at fastslaa 

 dets oprindelse i sted og tid og den grundform hvorav de for- 

 skjellige avændringer har utviklet sig". Dertil kommer sammen- 

 stilling av sammenhørende eventyr til cykler eller kredse med 

 fælles hovedmotiv eller grundemne. Denne retning repræsenteres 

 av Moltke Moe og hans fordums elever dansken Axel Olrik og 

 finnen Kaarle Krohn. Til denne eventyrforsknings princip- eller 

 metodelære har Moe, foruten de praktiske eksempler han har git 

 for dens gjennemførelse, ogsaa levert rent teoretiske bidrag. 

 Saaledes i sin avhandling „Det mytiske tænkesæt", — vistnok 

 et utdrag og sammendrag av forelæsninger som han holdt under 

 titlen „ Episke love", hvis offentliggjørelse er bebudet. Forfatte- 

 ren ender denne studie med at uttale kravet paa en „ordbok 

 over digtrøtterne", d. v. s. et leksikon over de enkelte grund- 

 motiver og billedforestillinger i den universelle episke digtning. 



Naar Moe ikke kom til at levere noget strengt videnskabelig 

 arbeide over vore eventyr, men omsatte endog sine lærdeste 

 forskninger i populærfremstilling, staar dette i fuld overensstem- 

 melse med hans opfatning av sin stilling som en folkelærers. 

 Likesom eventyrene var utgaat fra folket, saaledes gjaldt det at 

 bevare dem for folket ved at vække forstaaelsen av deres be- 

 tydning og ved at holde deres ydre skikkelse i harmoni med 

 den fremadskridende utvikling paa det sproglige omraade. I 

 „Eventyr ; gaader og slikt" utvikler han eventyrets pædagogiske 

 betydning, dets etiske, kunstneriske og nationale værd — med 

 tilknytning til den uovertræffelige karakteristik som hans far i 

 sin tid gav av de norske eventyrs særpræg, deres fortællemaate 

 og typiske personer. Moes sans for nutidens krav til en egte 

 hjemlig og national fortællekunst og stil har sat sig et ærefuldt 

 mindesmerke i den folkeutgave som for tiden er under utgivelse. 



Nær eventyret staar sagnet. Enkelte av sagnene i vor 

 gamle litteratur kan likefrem betegnes som eventyr, og Moe har 

 da ogsaa paa dem anvendt ganske samme metode som paa 

 disse. I beskrivelsen av Finmarkens amt i .,Norges land og 

 folk" behandler han utførlig og med vanlig lærdom sagnet om 

 Kong Harald og jætten Dovre. Jeg tvivler ikke paa at adskillige 



