53 



kvælstof i aapne kjæder, svarende til de alifatske kulstofkjæder 

 i den organiske kemi. 



Av disse metalammoniaker var det nu altsaa koboltfor- 

 bindelserne Jørgensen var kommet ind paa, og han begyndte 

 med purpureosaltene. For at fremstille purpureokoboltsnlfat 

 behandlet han kloridet med svovelsyre, men da han saa derav 

 igjen fremstillet acidperjodidet, viste det sig at dette endnu inde- 

 holdt klor, nemlig en tredjedel av det i purpureokoboltkloridet 

 indeholdte. Denne tredjedel maatte da ha været fastere bundet 

 end de øvrige to, som svovelsyren hadde drevet ut. Jørgensen 

 fulgte den ledetraad han her hadde fundet, og dette blev be- 

 gyndelsen til det store arbeide han med bevisst konsekvens og 

 overlegen eksperimentel dygtighet, uten nogen avbrytelse hengav 

 sig til gjennem næsten en hel menneskealder. Hans første av- 

 handling om ammoniakerne er fra 1878, mens den sidste daterer 

 sig fra 1906. Det hele er en prøve paa videnskabelig utholdenhet 

 som visselig kun har meget faa sidestykker; man kommer til 

 at tænke paa Berzelius. 



Det var ikke alene kobolt, hvis ammoniakforbindelser han 

 optok til bearbeidelse, men han drog ind i sine undersøkelser 

 ogsaa flere andre metaller, navnlig krom, platina og rhodium. 

 Paa den anden side kombinerte han metallerne istedenfor med 

 ammoniak ogsaa med forskjellige organiske baser, navnlig pyridin 

 (1883) og æthylendiamin (1890). Den sidstnævnte bases metal- 

 forbindelser viste sig for visse rækkers vedkommende mere 

 stabile end de tilsvarende forbindelser av ammoniak, saa de 

 egnet sig bedre til bearbeidelse. Ogsaa pyridinet gav metalfor- 

 bindelser der viste saadan analogi med de tilsvarende metal- 

 ammoniaker, at der ikke kunde være tvil om at de maatte ha 

 den samme konstitution som disse. Men da pyridin som 

 tertiær base ikke kan indeholde substituerbart ammoniakvandstof, 

 var disse metalforbindelser et likefremt bevis for at den ældre 

 antagelse om substituerte ammoniaker ikke kunde holde stik. 

 Jørgensen mente ogsaa, at Blomstrands hypotese var den, der 

 bedst forklarte disse talrike og merkelige forbindelsers konsti- 

 tution. Da han i begyndelsen av 1895 offentliggjorde et resumé 



