64 



Heller ikke lar forf.s opfatning sig gjennemføre helt for de 

 trøndske gaarde av navnet Vin { Vinjar). 



Kap. XX. Fremstillingen av forholdet mellem det sammen 

 dyrkede „mandlige gudepar" hører utvilsomt til arbeidets svakeste 

 punkter. Naar Ullinn ansees for at repræsentere den klare 

 himmel, F røy r den overskyede, strider jo dette direkte mot 

 Eddaens fremstilling, hvorefter Frøyr raar for baade solskin og 

 regn. Fortolkningen og anvendelsen av den søndmørske skik at 

 ta varsler for aarsveksten av to åkrer som i ulike grad er utsat 

 for frost — hvilket forf. ved et dristig tankesprang fører tilbake 

 til en grundtypus hvor de to åkrer var tilsaadd med forskjellige 

 kornsorter, som stod under hver sin guddom — er altfor fanta- 

 stisk til at staa til troende, — særlig da ved nævnte skik sær- 

 egne (lokale) forhold ved klima og jordbund gjør sig gjeldende, 

 og ingen overtro behøver at spille med. 



S. 349 [247 f]. Den lydlige forklaring av Alcis maa opgis, ifald 

 denne form — saaledes som nu vel almindelig antat — er dativ 

 av Alci (eller Alcae). 



S. 359 [250]. Den her anførte etymologi av ass er i det mindste 

 meget usikker. 



Kap. XXII. I det høist interessante avsnit hvor navnet 

 Haddingjaclalr forbindes med 3 Aaxlyyoi, lægges der vistnok for 

 megen vegt paa likheten mellem Lygin, LygistaSir (som forf. 

 vistnok med rette henfører til germ. liugan „indgaa edelig for- 

 bindelse") og folkenavnet Lugii. Hvis de norske navn betegner 

 „edhelliget forsamlingssted", er det jo ikke vist, at dette har 

 anden forbindelse med Lugii end den rent etymologiske — ikke 

 mere end f. eks. ght. urliugi. 



S. 440 [285]. Naar forf. henfører det nu bestaaende sprogskille 

 mellem Østland og Vestland til stammeforhold ved bebyggelsen, 

 strider dette mot en iagttagelse som han tidligere i avhandlingen 

 har søkt at forklare, den nemlig, at det ældre runesprog opviser 

 overalt en enhetlig sprogform. Forf.s opfatning strider likeledes 

 mot den kjendsgjerning, at ingen lydlig forskjel mellem historisk 

 østlandsk og vestlandsk kan bevises at række op i den ældre 

 jernalder. 



