81 



Det gjælder endog de sider ved boken hvor den efter forfatterens 

 egen mening skulde ha sin styrke, nemlig skildringen av det 

 indre liv og eftervisningen av vort kirkelivs sammenhæng med 

 den almenkirkelige utvikling. Visselig har Bangs fremstilling 

 her et ikke litet fortrin fremfor ældre fremstillinger av vor kirke- 

 lige historie: Tyngden i den ligger for vor ældste kirkehistories 

 vedkommende just i de relativt utførlige avsnit om „Den ældste 

 kristendom blandt vore forfædre", „De kirkelige institutioner" 

 og „Kirkens liv og praksis". I den efterreformatoriske del er 

 endog skildringen av liv og tilstande det alt overveiende syns- 

 punkt. 



Allikevel har Bang ikke magtet tilfredsstillende at gjennem- 

 føre disse prisværdige tilløp. Hvad det kirkelige liv angaar, saa 

 har han overveiende hat syn for de utvortes uttryk religionen 

 har git sig i institutioner, kultusformer, kunst og litteratur, men 

 mindre magtet at trænge ind til selve det religiøse liv som de 

 avspeiler eller som har skapt dem. Tildels har han endog selv 

 avskaaret sig adgangen til kilder som i denne henseende er 

 værdifulde. Jeg sigter især til hans frygt for at benytte den 

 norsk-islandske sagalitteratur som kilde, en frygt som vel kan 

 være forstaaelig overfor sagaernes historiske troværdighet, men 

 som tillike synes at ha hindret Bang fra at bruke dem som 

 religions- og kulturhistoriske dokumenter overhodet. Og hvad 

 sammenhængen med det europæiske kirkeliv angaar, saa har 

 Bang visselig i mangt forstaat at utnytte fremmede kilder, der- 

 under ogsaa de værdifulde bidrag til belysning av vor religiøse 

 historie som er git av fremmede forskere som Konrad Maurer 

 o. a. Men ellers utgjør netop eftervisningen av vort kirkelivs 

 sammenhæng med utlandets kirkeliv et svakt punkt i Bangs 

 verk. For ikke at tale om at han helt har skutt de norske 

 bilandes kirkehistorie tilside. Hertil kommer at den historiske 

 tænkning, evnen til at tvinge stoffet ind under ledende ideer og 

 til at forfølge den indre historiske sammenhæng ikke var Bangs 

 sterke side. I saa henseende staar hans Utsigt over den norske 

 kirkes historie langt tilbake for Sårs' Utsigt over det norske 



6 



