94 



saa mange led som skal lægges sammen. Men saa er der 

 igjen enkelte andre led hvor Delaunay ikke saa sig i stand til 

 at drive approximationen tilstrækkelig vidt, da det vikle ha 

 krævet et uoverkommelig arbeide, og hvor han derfor lar sig 

 nøie med gjennem en induktion at gjøre et overslag over sum- 

 men av de resterende led. Dette var et av de punkter hvor 

 Hill senere grep ind. 



Allerede i 1877 finder man i „Monthly Notices of the Royal 

 Astronomical Society" en artikel av Adams i Cambridge (bl. a. 

 bekjendt som den ene av planeten Neptuns opdagere paa teo- 

 retisk vei), hvori han henleder opmerksomheten paa en nylig 

 utkommet avhandling av Hill „On the Part of the Motion of 

 the Lunar Perigee which is a Function of the Mean Motion of 

 the Sun and Moon". At maanebanens apsidelinie ikke har 

 nogen fast beliggenhet, var bekjendt allerede fra oldtiden; den 

 bevæger sig snart fremad, snart tilbake, dog saaledes at den 

 fremadskridende bevægelse har overhaand, saa den kommer hele 

 himmelen rundt paa henved 9 aar. Den første som kunde paa- 

 vise aarsaken hertil, var Newton; han fandt at den skyldes 

 den perturberende indflydelse fra Solen, og gjorde ogsaa et til- 

 nærmet forsøk paa at beregne beløpet, men fandt da at den 

 teoretiske bevægelse ikke utgjorde stort over halvdelen av den 

 virkelige, saaledes som den fremgaar av observationerne. Den 

 næste som tok saken op efter Newtons tid, var Clairaut. 

 Han kom til samme resultat og fandt til at begynde med ikke 

 anden utvei end at opstille den hypotese, at Newtons uttryk for 

 gravitationsloven endnu ikke indeholdt den fulde sandhet, men 

 at der foruten hovedleddet, som er omvendt proportionalt med 

 kvadratet av avstanden, skulde være endnu et led til, omvendt 

 proportionalt med kubus, men med en saa liten koefficient at 

 virkningen ikke blev merkbar uten for saa smaa avstande som 

 maanens avstand fra jorden. I virkeligheten faar man derved 

 en bane der kan betragtes som en ellipse med bevægelig apside- 

 linie. Imidlertid var det Clairaut selv som kort efter kom til 

 det resultat, at en saadan hypotese var overflødig, da uoverens- 

 stemmelsen kun hadde sin aarsak i manglende approximation ; 



