1915 CHRISTIAN FREDERIK OG VALGENE 9 



deres Vilje, var den, som havde at tåge Ansvaret paa sine 

 Skuldre. Selv tog han fra nu ai Titelen Norges Regent, med 

 hvilken under de forhaandenværende Omstændigheder ingen Anden 

 kunde forlene ham. Han meddelte Intet om den hele Sammen- 

 komst, undtagen forsaavidt som han kundgjorde, at det norske 

 Folk, efterat det var gjengivet et uafhængigt Folks fulde Ret til 

 selv at bestemme sin Regjeringsforfatning, lydelig og endrægtigen 

 havde ytret sin bestemte Vilje til ikke at samtykke i nogen 

 Underkastelse under Sveriges Konge, men derimod til at hævde 

 og forsvare sin Uafhængighed og Selvstændighed. 



Selve Mødets Overlægninger havde givet som Resultat, at 

 Prinsen frafaldt sin oprindelige, i det længste fastholdte Paastand 

 om, at han havde Ret til at bestige Tronen som nærmeste 

 Arving. Men, som han selv har formet Ordene i sin Dagbog, 

 „han havde dermed vundet mere end en Krone, for altid vundet 

 alle Nordmænds Hjerter". I de bevarede Referater hersker der 

 ogsaa Enstemmighed for den Opfatning, at naar Prinsen frafaldt 

 sin oprindelige Beslutning om øieblikkelig Tronbestigelse, kunde 

 han til Gjengjæld være sikker paa, at Folket ved sit paafølgende 

 Valg vilde samles om ham som Rigets Konge. I denne Retning 

 gik de begrundede Udtalelser, som fremkom paa Modet fra Mænd 

 som Rosenkrantz, Sommerhielm, Bergh og fremfor Alt Profes- 

 sor Georg Sverdrup. Ligesaa herskede der fuld Enstemmighed 

 om, at Folket ikke vilde bøie sig for Fredens Bestemmelser om 

 Afstaaelsen til Sverige, og i Grunden var dette det sammen- 

 bindende Moment for Enigheden. Prinsens Medvirken var hei- 

 en Nødvendighed. Mødet bragte det Udbytte, at Prinsen og hans 

 Tillidsmænd enedes om Planen, idet begge Parter erkjendte, at 

 de maatte mødes paa Halvveien og arbeide i Fællesskab. Prinsen 

 erkjendte, at den Opfatning, han først havde dannet sig, ikke lod 

 sig gjennemføre. Overbevist eller idetmindste tilbageholdt ved de 

 Forestillinger, som han havde faaet at høre fra de tilkaldte 

 Raadgivere, valgte Prinsen den sikrere Vei, at lade sig af Folket 

 føre til det samme Maal, som han havde troet med ét Skridt at 

 kunne naa. Saa har G. P. Blom træffende skildret det, som nu 

 blev opnaaet, og som jeg i 1882 og senere har betegnet som 



