10 OSCAR ALBERT JOHNSEN [No. 2 



givere, som utskjældte alle dem for „forrædere", som raadet til, 

 at Vincents Lunge skulde faa leve. Og dette yderliggaaende 

 parti, som krævet den voldsomste fremgangsmaate, terroriserte 

 de øvrige, „saa at der ingen flere torde lægge noget godt til 

 uten livs fare". 



Som hovedmand for oprørspartiet utpeker Jens Olson Gaute 

 Taraldson. Denne Gaule, med tilnavnet „Kantzler", ogsaa 

 kaldt „Gaute Norweger", var en søstersøn av erkebispen og 

 indehadde en sekretærstilling hos sin morbror, derav tilnavnet 

 jjKantzler" 1 . Likesom den før nævnte Kristopher Trondson 

 Rustung tilhørte han den norske lavadel, altsaa samme stand 

 som erkebispen selv. Han fulgte denne i landflygtighet aar 

 1537 og gik ved hans død i phalzgrevens tjeneste, men ut- 

 sonet sig senere med Kristian III og nævnes i 1557 som lens- 

 mand i Romsdalen 2 . Tidligere har man antat, at det har været 

 Kristopher Trondson og Einar Tjeld, som har spillet den største 

 rolle ved de begivenheter, som førte til Vincents Lunges drap 3 , 

 og at idetmindste Kristopher Trondson har været delagtig i dem 

 synes godtgjort ved vidnesbyrd i samtidige kilder 4 ; men hvilken 

 rolle han egentlig har spillet, er uklart. Dog er Arild Huitfeldts 

 beretning, at han har fralokket den drukne erkebisp en befaling 

 til at dræpe Vincents Lunge og derefter straks utført denne 

 uten at agte erkebispens avbud, i ethvert fald apokryf, og Jens 

 Olsons brev til Eske Bille viser tillike, at det ikke er Kristopher 

 Trondson, men Gaute Taraldson, som har været den egentlige 

 agitator, om hvem handlingspartiets mænd især har samlet sig. 

 Da nu Gaute, som nævnt, var Olav Engelbrechtssons søstersøn 

 og sekretær, maa vi anta, at han har handlet i fuld overens- 

 stemmelse med sin foresatte, erkebispen, og at denne selv har 

 villet Vincents Lunges død; hans maatehold under møtet maa 



1 L. Daae antar ham for identisk med den Gauto Nidrosiensis Norwegus, 

 som i 1528 blev immatrikuleret ved universitetet i Køln, Hist. Tidsskr. 

 IV, 4, s. 283. 



2 Norske Rigs-Registranter I, s. 212. 



3 Keyser 1. c. II, s. 793, jfr. Paludan-Muller, Grevens Feide II, s. 262. 



4 Se Hist. Tidsskr. I, 2, s. 113 flg. 



