1915] OM TABU OG TOTEM 21 



forbindelsernes antal er som regel ganske lidet, idet de samme 

 lyd gjentages i visse rækker med en noget forskjellig stemme- 

 modulation, men ledsagede af de samme gebærder. Det hele 

 fænomen virker stærkt suggererende paa discipelkredsen, der 

 bringes i en lignende affekttilstand, og færre eller tiere faar 

 kramper af samme sort. Snart forstaar en eller flere den gud- 

 dommelige mening i disse krampelyd. Gjentages scenen inden 

 den samme kreds, indtræder de samme eller lignende gebærder 

 og lydrækker, og snart lærer baade profeten selv og mange af 

 hans disciple at forståa dette sprog 1 . 



Under den prælogiske mentalitet er formerne for tænkningen, 

 og derfor ogsaa kravene til sproget, af en noget anden art end 

 under den logiske; og da en prælogisk tænkningsmaade er et af 

 det heromhandlede delirs mest karakteristiske symptomer, er 

 det forstaaeligt, at vedkommende sindssyge for sine forrykte 

 forestillinger tiltrænger særegne sproglige udtryk. Saadanne fin- 

 der de ogsaa i en vis udstrækning i sit eget modersmaal ved 

 om tydning og fordreining af dettes ord og udtryk, og hvad der 

 mangler, skaffer de sig ved udfyldning med de nævnte kramp- 

 agtige lydforbindelser. De syge har nu faaet et helligt sprog, 

 og det gjælder kun at give dette et passende navn. „Hebraisk" 

 er meget yndet som saadant. 



Under deliriets udvikling viger efterhaanden skyheden samt 

 angsten, og fugaldriftens anden komponent, selvhævdelses- og 

 herskerdriften, gjør sig stærkere og stærkere gjældende. 



Affekten stiger, og der indtræder syns- eller hørselshallu- 

 cinationer, som yderligere øger den, til den endelig skaffer sig 

 lønning i en grufuld ugjerning. 



Deliriet udvikler sig lidt efter lidt sammen med personlig- 

 hedens væxt og har altsaa ikke sin primære aarsag i forud- 



1 Til forstaaelsen af hele det her omtalte symptomkomplex har studiet 

 af harnesproget og (i endnu høiere grad) af de døvstummes tegnsprog 

 stor interesse. — Alt synes mig med stor styrke at tale for den op- 

 fatning, at gebærderne (der oprindelig alle er motoriske udslag af 

 affekter) er en af de vigtigste tilgange til den første dannelse af de 

 artikulerede sprog. som ganske vist et godt stykke paa sin udviklings- 

 vei har maattet støttes af gebærder, baade mimiske og andre. 



