30 PAUL WINGE [No. 4 



komsten af kultiske motiver, idet den inddrager dæmonforestil- 

 linger som en den hele kultus bærende idé, og naar man først 

 faar midler til at besværge dæmonerne, viger snart skyheden for 

 liget saavidt, at kultiske begravelsesskikke bliver mulige. Den 

 dødes sjæl bor jo under jorden sammen med dæmonerne, men 

 kan alligevel under søvnen indfinde sig hos den drømmende, og 

 disse besøg stemmer sindet til at vise respekt for de døde og 

 beskytte dem mod de onde dæmoner, som de levende menne- 

 sker allerede har lært at besværge. Archæologien lærer os 

 ogsaa, at de ældste gravfund skriver sig fra den ældre neoli- 

 thiske tid. 



Mennesket har utvilsomt allerede temmelig langt oppe i den 

 animistiske tid iagttaget den dybe indaanding. Man føler jo, 

 hvorledes man indsuger luft under denne, og man erfarer, at 

 den etterfølges af en kraftig udaanding. Det ligger da nær at 

 slutte, at den luft, som udaandes, er den samme som den, 

 der strax i forveien var indaandet, og da man først havde gjort 

 denne slutning, var skridtet neppe langt, før man erkjendte den 

 rhytmiske bevægelse, med andre ord, lærte at forståa respira- 

 tionen som et sammenhørende fænomen. 



Hermed var mennesket traadt ind i den sekundære eller, 

 som man ogsaa kan kalde den, den totemistiske tid. 



Mennesket iagttager nu, at der er noget inde i legemet, som 

 bevæger sig, og at dette er grunden til respirationen. Ophører 

 først indaandingen, saa slutter ogsaa udaandingen (og vice-versa) 

 med den følge, at livet udslukkes. 



Dette, som bevæger sig inde i legemet, bliver paa denne 

 maade at opfatte som det væsentlige, som det, der ikke et øie- 

 blik kan stanse, uden at livet ophører, medens det ydre legeme 

 kan skades og lemlæstes, uden at livet derfor nødvendigvis be- 

 høver at udslukkes. 



Den første distinktion, som voxer frem paa dette grundlag, 

 maa være sondringen mellem legemet og det, som er inde i 

 dette, hvilket sidste ogsaa opfattes som et stof. 



