PAUL WINGE [No. 



væge sig og er følgelig et dyr. Der spørges kun om hvad slags 

 dyr. Da den bevæger sig gjennem luften og stiger tilveirs, er 

 det naturligt at anse den for en fugl, men da den har slange- 

 agtig form og bugtning, kan man ogsaa holde den for en orm. 



Begge opfatninger har skaffet sigkultisk udtryk; men af grunde, 

 som vil fremgaa af det følgende, er identifikationen af exspirations- 

 luften med en orm den hyppigste og maaske ogsaa den oprindeligste. 



Ormene lever under jorden paa uhyggelige og fugtige ste- 

 der, hvor de holder til sammen med dæmonerne, og ormene 

 lever ogsaa inde i det menneskelige legeme. De fortærer liget, 

 og de spiser ogsaa af det menneske, i hvis indre de holder til. 

 De smerter, mange syge føler i sine indvolde som sugende, 

 gnavende, bidende o. s. v., tilskrives disse orme. Indtræder saa 

 en hurtig og stærk afmagring. ser man resultatet af dyrets graa- 

 dighed. Tilstedeværelsen af indvoldsorme bestyrker ogsaa denne 

 opfatning. Men ormene hører dæmonerne til, og det er dem, 

 som tvinger sjæledyret (exspirationsluften) til at forlade legemet. 



Men forestillinger om sjæledyret tinder ogsaa støtte i et 

 andet fænomen. 



Omkring midten af svangerskabet mærker kvinden foster- 

 bevægelsen; og disse tiltager i den nærmest følgende tid stadig 

 i styrke samtidigt som underlivets omfang voxer. Paa et ud- 

 viklingsstadium, da aarsagssammenhængen mellem parring og 

 svangerskab endnu ikke anes, er det naturligt, at disse bevæ- 

 gelser opfattes som handlinger af et dyr, der befinder sig inde 

 i kvindens legeme; og da svangerskabet ender med fødsel, sæt- 

 ter man denne i aarsagsforbindelse med dyrets indtrængen i 

 kvindens legeme. Om dyret er sjælen selv eller kun bærer af 

 denne, er et spørgsmaal, som ikke kan stilles paa en tid, da 

 den prælogiske mentalitet endnu er eneherskende. 



Paa det heromtalte grundlag bygger nu drømmene et helt 

 system. Grunden til, at sjæledyret forlader legemet, er ikke 

 altid den, at det for bestandig er forjaget fra dette. Det kan 

 nemlig under søvn og dvale for en kortere eller længere tid for- 

 lade legemet, og særlig under den sidstnævnte tilstand er der 

 rig anledning for det til at besøge fremmede verdener. 



