s, 



1. aand. 



'om bekjendt har de tre nordiske sprog 1 to ulige ord, 

 — delvis af samme, delvis ai forskjellig betydning — , som begge 

 er brugt og bruges for at betegne den tredje person i guddom- 

 men, 1) en oprindelig o-stamme af hunkjøn, 2) en oprindelig an- 

 stamme af hankjøn, den sidste enten en oprindelig afledning af 

 den første, eller en paralleldannelse til den samme indoeuro- 

 pæiske rod: 



I. gammelnorsk: 1) gnd, 2) ande, islandsk og vestnorsk sær- 

 lig andi; 

 nynorsk: 1) østnorsk ond (ogsaa skrevet aand), vest- 



norsk and 2 , 2) ande; 

 II. gammeldansk: 1) and, 2) ande; 



nydansk og norsk-dansk: 1) aand, 2) aande; 

 III. gammel- og nysvensk: 1) and (i nysv. ofte skrevet and'), 

 2) ande. 



Som navn paa „den Helligaand" bruges i 

 I. gammelnorsk og islandsk ande, andi 3 , 



1 J. Fritzner, Ordbog over det gamle norske Sprog 2 I, 53—4. III, 1087 

 -8. - 0. Kalkar, Ordbog til det ældre danske Sprog IV, 942. II, 203. 

 — K. F- Soderwall, Ordbok ofver svenska medeltids-språket I, 35 — 6. 

 478. — Ordbok ofver svenska språket, utg. af Svenska Akademien I, 

 1281. 1294-1333. - H. Falk og A. Torp, Etymologisk ordbog over 

 det norske og det danske sprog I, 3—4. 283 = Norwegisch-dånisches 

 etymologisches Worterbuch 1, 5. 396. — A. Torp, Nynorsk etymologisk 

 ordbok, 5. 



2 Omvendt heder fuglenavnet paa østlandsk and, paa vestlandsk ond. 



3 I et diplom fra Romerike 1362 (DN IV 431) forekommer udtrykket 

 j hcellghæ ands tidum, som ved maskulin-genitiven rober sig som en 

 svecisme; se s. 61. 



