OLUF KOLSRUD [No. 6 



stormand, en sorenskriver, et fattigbarn, men ikke den stor- 

 mand, den sorenskriver, det fattigbarn; det kan derfor hede en 

 helligaand, men ikke den helligaand 1 . Naar alligevel den sam- 

 mendragne (ikke „sammensatte") form den hel{l)i(g)and kunde 

 komme op og blive meget almindelig i middelalderens sidste del 

 (15. og begyndelsén af 16. aarh.), da aabenbarer dette, som før 

 sagt, at man opfattede og brugte ndtrykket som nomen proprium. 

 Sammendragningen vedvarede ogsaa, da and gik over til aand; 

 først optræder former med sløifet g: den Helliaand (1529), men 

 den omhyggelige udtale med g viser sig i skrift allerede 1532 

 (Jørgen Sadolin), og med bindestreg i det 17. aarhundrede. 



Den sproglig naturlige form den hellig (eller hellige) aand 

 spiller paa reformationstiden en forholdsvis lidet fremtrædende 

 rolle; den optræder spredt, og vistnok i regelen bare ved siden 

 af den langt overveiende sammendragne form; der er da neppe 

 nogen forskjel i værdi mellem det sammendragne og det usam- 

 mendragne udtryk. En af dem, som nogenlunde konsekvent bru- 

 ger den usammendragne form, er Hans Tavsen. Christiern Pe- 

 derssøn har ogsaa regelmæssig skilt adjektiv og substantiv i sin 

 Bibel-oversættelse (1550). Men man tør neppe deraf slutte, at 

 disse mænd har villet ændre udtrykkets traditionelle betydning 

 som nomen proprium. I Bibelen af 1550 er der ingen konse- 

 kvent brug af store begyndelsesbogstaver i substantiverne, men 

 der skrives altid stor A i den hellig Aand; deri ligger utvilsomt 

 fremdeles dets værdi som navn. 



Det vigtigste kjendetegn paa udtrykkets nomen-proprium- 

 karakter turde være dets anvendelse i vokativ, hvilken kan paa- 



1 den betragbes af flere grammatikere som sidestykke til substantivets 

 bestemte foranstillede artikel (ligedan som den Herre Zebaoth; Johan- 

 nes den Døber; Brevet til de Romere; de Venders og Gothers), saa- 

 Jedes J. C. Lange, Haandbog i Modersmaalet, til Selvunderviisning og 

 Selvrettelse, med Ordbog over Sprogleil, Kbh. 1832, 194; K. Knudsen, 

 Tyskhet i norsk og dansk, Kra 1888, 171; jfr. Joh. Storm, Bibelsproget, 

 Kr.a 1904, III § 16 a. Denne sprogbrug er som bekjendt indkommen fra 

 tysk og er i intet tilfælde oprindelig dansk (H. Falk og A. Torp, 

 Dansk-norskens syntax, § 53) ; men udtrykket den Helligaand (i 2 ord) 

 er en autochthon dansk sprogdannelse uafhængig af tysk; Helligaand 

 er ikke oprindelig sammensætning; det kan kun være såmmendragning 

 af adj. og subst., og den staar tilbage som adjektivets bestemte artikel. 



