44 OLUF KOLSRUD [No. 6 



gjørende midt i denne Tids spidse, kolde, egoistiske Polemik. 

 Det er en Holmgang imellem to ærlige Danske; lad dem hugge 

 til ,med baade Hænder' ; derved blive de kun desto bedre Ven- 

 ner. Jeg venter virkelig, med Sibbern, at det maa føre til Noget, 

 vel ikke st ra x og umiddelbart som Følge af disse Breve, men 

 dog ved en saadan Aand, som de sigte til at vække." 1 



Til reformationsfesten 31. oktober 1836 forfattede Slagelse 

 lærde skoles rektor J. Chr. Qvistgaard som indbydelsesskrift nogle 

 „Betænkninger helligede Kirken og Skolen", hvor han bl. a. be- 

 handlede „de Punkter, som i den sidste Tid især have tjent til 

 at understøtte Ønsket om Sognebaandets Løsning", nemlig djævle- 

 forsagelsen ved daaben og ud trykket den hellige Aand-. Han 

 paaviser rigtig, at den Helligaand er en jydsk Form og betrag- 

 ter den som „ganske ligefrem en Sprogfeil". „ Vilde man hertil 

 bemærke, at Sproget har sammensatte Ord af Adjectiv og Sub- 

 stantiv, f. Ex. Stormast, Høiland, Lavkirke, saa er det bekjendt 

 nok, at disse i den bestemte Form antage Substantivets bestemte 

 Artikel, og hedde Stormasten, Høilandet, Lavkirken, saa at det 

 Ord, her omhandles, i Analogie dermed maatte retteligen hedde: 

 ,Hélligaanderi , hvilket ogsaa sprogrigtigen vilde stemme med 

 de tvende andre Navne i Døbeformularen: ,Faderens og bøn- 

 nens'. Det kan imidlertid ikke være min Mening at Ordet saa- 

 ledes skulde omdannes, da der i denne Form er noget Fremmedt 

 og Stødende; men at det vilde være mere sprogrigtigt, end den 

 gamle Form, derom kan der neppe være ulige Meninger, og at 

 det tillige, hvis Saadant ellers var nødvendigt, vilde individuali- 

 sere den Helligaand til Forskjel fra enhver anden hellig Aand, 

 er indlysende." Rationalisten Qvistgaard forståa r, at det er 

 „denne Individualitet, der især tjener til Grundlag for Striden for 

 Navnet: Den Helligaand", og han indrømmer, at han „virke- 

 Jigen selv for over 30 Aar siden krympede sig ved stundom at 

 høre det ombyttet med den hellige Aand, og det dog af en 

 streng orthodox og dyblchristelig Liturg", men han kan dog 



1 Otto Laub til Christian Mynster 1 juni 1836 (Biskop Otto Laubs Lev- 

 net I, 50). 



2 s. 15-19; jfr. ovenfor s. 13. 



