36 



utaknemlighet mot vore rikmænd o. s. v. Jeg antar ovennævnte 

 10-aars-statistik over fondets tilvekst vil støtte mit utsagn, naar 

 jeg i korthet kan karakterisere mine erfaringer i anledning av 

 Nansenfondets grundlæggelse og senere vekst derhen, at de til 

 fondet indkomne hidrag med yderst faa undtagelser gjennem- 

 gaaende skyldes direkte henvendelser, altsaa med andre ord, 

 som det før er karakteriseret : „fondet er tigget sammen". Kun 

 i ganske faa tilfælde er bidragene kommet av sig selv og da 

 særskilt ved fondets stiftelse, da konsul Heiberg av sig selv til- 

 bød det første bidrag kr. 50 000,oo, og da friherre Oscar Dickson 

 av sig selv anmodet om at faa lov til at tegne kr. 25 OOO.oo til 

 fondet. Men bortset fra disse og nogen faa andre tilfælde mest 

 fra fondets første tid, er de beløp som er indkommet utover 

 præmielaanets bidrag til fondet og bortset fra fondets egen 

 renteavkastning o. s. v. tigget sammen. Og da der i det sidste 

 tiaar av forskjellige grunde ikke har været igangsat nogen 

 systematisk indsamling til fondet, er der heller ikke indkommet 

 andre gaver end de nævnte 200 kr. Ti det forholder sig saa 

 som prof. Wille, i anledning av den ifjor førte pressediskussion 

 om mine uttalelser herom, skrev: „Pene barn tigger ikke, men 

 pene barn faar heller ikke noget". 



Nu vil jeg i anledning av min karakteristik av den mang- 

 lende forstaaelse for videnskapens betydning hos os naturligvis 

 bli møtt med den paastand, at Nansenfondet jo dog takket være 

 betydelige og talrige gaver fra vore rikmænd er naadd op til et 

 for vore forhold betragtelig beløp, og at det derfor er den rene 

 utaknemlighet her at tale om manglende forstaaelse og interesse. 

 En saadan paastand vil jeg bestemt avvise. Ingen skal 

 være villigere end jeg til at erkjende, at man selvfølgelig maa 

 være i høieste grad taknemlig for den betydelige offervillighet, 

 mange av vore rikmænd har vist likeoverfor videnskapen, saa 

 meget mere som mine erfaringer gaar i den retning, at næsten 

 alle til hvem der i aarenes løp har været rettet henvendelse om 

 bidrag til Nansenfondet eller andre videnskabelige formaal, har 

 vist den største imøtekommenhet og offervilje. Men der er dog 

 en væsensforskjel i det at gi, naar man uttrykkelig blir anmodet, 



