61 



nes seksualceller", om Jivets varighet", om „nmsik" eller om 

 arvelighetsproblemer — altid har den været rettet mot dette ene, 

 at utdype og befæste avstamningslæren. Han kjæmpet ikke, 

 som Håckel, først og fremst mot lærens ydre fiender, slik som 

 de var repræsenteret ved tidens fordommer og de ældre forske- 

 res konservatisme; nei Weismann søkte under sit stille arbeide 

 vanskeligheterne i læren selv, han søkte dens svakheter for at 

 kunne utbedre dem, og han lot altid nye specialundersøkelser sætte 

 igang for at fylde hullerne i det allerede fremlagte bevismateriale. 

 Paa denne maate har W. fremfor nogen anden bidradd til at 

 befæste avslamningstanken i forskernes sind og at sikre denne den 

 plads den nu ubestridt indtar som grundlag for al biologisk 

 tænkning. 



Skjønt W. var en varm tilhænger av tanken om selektionen 

 som en virksom faktor under arternes omdamielse, saa han dog 

 ogsaa snart at denne lære, i den form Darwin hadde git den, 

 ikke var tilstrækkelig til at forklare alle omdannelsesfænomener. 

 Det syntes, for den tids viden, indlysende at gunstige variationer 



— egenskaper som er av vital betydning for individernes eksistens 



— netop som følge av det naturlige utvalg kunde komme til at 

 nedarves og tilslut bli til faste artskarakterer ; men vanskeligere 

 var det at forståa hvorledes likegyldige karakterer, helt uvæsent- 

 lige som hjælpemidler under kampen for tilværelsen, kunde 

 komme til at præge de nye arter; nogen fyldestgjørende forkla- 

 ring kunde heller ikke gives for problemet om de „rudimentære 

 organer", som fortsætter sin tilbakeskridende utvikling selv 

 efterat de har mistet enhver selektionsværdi. 



Paa dette punkt hadde W. Roux allerede før Weismanns 

 optræden søkt at gi en forklaring, idet han førte Darwins lære 

 om kampen for tilværelsen ind i selve organismen, til en kamp 

 ikke bare mellem arter og individer, men ogsaa mellem individets 

 enkelte dele. Ethvert organ, lærte Roux, styrkes ved selve sin 

 funktion, ikke bare paa grund av en øket tilstrømning av næ- 

 ringsvæske, men ogsaa fordi de enkelte cellers assimilationsevne 

 paavirkes under funktionen. Et organ som brukes meget, vil 

 derfor vinde et forsprang likeoverfor et andet, som ikke benyttes. 



