73 



for ordningen av oldsaksamlingen. Nogen videnskap i moderne 

 forstand kan man dog ikke si at denne første generation av 

 arkæologer — hverken i Norge eller Danmark og Sverige — ut- 

 formet. Urda-kredsen var præget av dilettantisme, og med 

 30— 40-aarene kom desuten nyromantiken og slog ned over 

 oldtidsminde-studiet og gav det en retning som førte langt paa 

 avveie. Keyser var ikke arkæolog, og hadde ikke den tid til at 

 ofre sig for museet som vilde ført det fremover. Det var den 

 nye generation med Oluf Rygh i spidsen som skulde lægge det 

 videnskabelige grundlag for den norske arkæologi. Oluf Rygh, 

 som jo egentlig var historiker og sprogmand, hadde sjeldne 

 evner for arkæologisk forskning. Han kom til med alle sine 

 kritiske evner i en tid da arkæologien var drevet ind i fantasifuld 

 spekulation og i nytteløs kombination med historisk digtning. 

 Den overmaade sterke reaktion imot denne maate at drive arkæo- 

 logi paa kom i Sverige tilsyne med Hans Hildebrand og Oscar 

 Montelius, i Norge med Oluf Rygh. Programmet blev et radi- 

 kalt oprydningsarbeide, som i fuld samklang med tidens natur- 

 videnskap grundla metode og forskning paa utviklingslærens 

 principer. Istedenfor spekulationerne kom studiet av selve old- 

 saksformerne i høisætet, virkeliggjort i den typologiske metode 

 som er knyttet til Montelius' og Ryghs navne. En række grund- 

 læggende arbeider med oldsakstypene som materiale saa lyset, 

 den nordiske forhistories kronologi blev bygget op gjennem 

 skarpe, ofte skematiske studier av selve oldsakenes former og 

 serier av typer. Den typologiske metodes seiersgang var resul- 

 tatet. Troen paa at alle problemer kunde løses med denne nøkel. 

 flyttet med like ind i nutidens forskning. Det positive ved hele 

 denne skole er forøvrig dette, at den gjorde arkæologien til en 

 virkelig videnskap. Det er dens uomstridte fortjeneste, — og 

 den fordeler sig paa forskjellige av de mange navne i Norden 

 som er knyttet til dette arbeide. Det er i denne generation de 

 to høit hædrede medlemmer av dette selskap til hvis minde 

 denne stund er viet, hører hjemme. Ingen av dem var førere, 

 begge var de tilbaketrukne naturer. Men de har i norsk viden- 

 skap og i norsk kulturarbeide efterlatt sig et varig minde, som 



