84 



han i 1865 blev docent ved Universitetet, fik han det hverv at 

 holde forelæsninger over den nyeste tids historie for de stats- 

 videnskabelige studerende, og han beholdt dette hverv ogsaa 

 efterat han i 1867 var blit utnævnt til professor. Men det var 

 ikke bare en slik embedstvang som kunde holde ham fast paa 

 det nye omraade. I alle de aarene han stod som professor — 

 til 1899 — tok han med forkjærlighet sine forelæsningsemner 

 fra den nyeste historie, og selv da han dyrket oldtidshistorien, 

 var det jo i virkeligheten i ikke ringe utstrækning nutids-interesser 

 som bestemte hans studier. 



Det var det 18de aarhundred som blev hans egentlige 

 studieomraade, og det var Danmarks utvikling i denne tid han 

 viet sit arbeide. Det er let at merke at han kom til den hjem- 

 lige historie fra verdenshistorien; for det var Danmarks uten- 

 rikspolitik han først og fremst gav sig ifærd med. Alt i 1866 

 hadde han færdig en avhandling om „Danmarks Deltagelse i 

 Forhandlingerne om en væbnet Neutralitet 1778 — 1780", og saa 

 kom en række avhandlinger om dansk utenrikspolitik fra 1770- 

 til 1790-aarene, indtil han i 1875 gav ut et tobinds verk om 

 „Danmark-Norges udenrigske Historie under den franske Revo- 

 lution og Napoleons Krige fra 1791 til 1807". Alle disse ar- 

 beider var bygget paa nye selvs tændige arkivgranskninger; de 

 drog frem en mængde nyt stof, og de gav et fast grundlag for 

 opfatning og dom paa vigtige omraader, hvor man før hadde 

 nøidd sig med omtrentlige sandheter og løse indtryk. De blev i 

 sit resultat kraftige forsvarsskrifter for Danmarks politik, virk- 

 somme vidnesbyrd om dets formaalsbevisste fredskjærlighet særlig 

 i forhandlingene om det væbnede nøitralitetsforbund av 1780, i 

 forholdet til Sverige i 1780-aarene og i den store krise i 1807. 

 Men det som la styrke i hævdelsen av det danske standpunkt, 

 det var ikke nogen patriotisk lidenskap, det var netop den 

 litt kjølige, alsidig overveiende sanddruhet som lyste frem paa 

 hver side av Holms bøker, og paa punkt efter punkt blev derfor 

 hans dom det avgjørende ord, som baade fremmede og danske 

 historikere har bøidd sig for. 



