1922] TONELAGSTILHØVE I RINDALSK. 63 



uppe i målet og laut burt (eller vart verande som sterkt redu- 

 serte vokalar). I overgangen gamalnorsk > nynorsk vart dei 

 verande som reduserte vokalar i surne bygder, f. eks. i Selbu, 

 Ålen, Vågå. Sjå Am. B. Larsen: Selbygmålets lydlære (i Nor- 

 vegia II); Jørg. Reitan: Aalens maalføre; Helga Horne: Ak- 

 sent og kvantitet i vaagaamaalet. 



I sistnemnte utgreiing — der det er gjort forskjel på fire 

 slag lengd på vokalane — finn vi på side 8 millom anna: 

 „Ekstrakort er den reduserte endevokal d, f. eks. rivd, vb." Av 

 ord med -d finn vi elles i denne boka: bud eid, reino, f. (og fleire) 

 på side 13; storrd, komparativ, fird, talord, side 19; Ilkd, adv., 

 s. 24; i\d, adv., s. 25; bærs, komparativ, s. 26; reisd og re'st9, 

 m. fl., side 27. (Sml. kdure, m., NB. med -e, side 12; fare, 

 preet, ptc, s. 24: spåe, skåe, m., s. 26: kavle, m., side 27). 



I overgangstida gamaltrøndsk > nytrøndsk kunde utlydande 

 vokalar som kom etter ei kort staving (i „jamvektsord") halde 

 seg; dei hadde vel sopass bitrykk at dei greidde å halde seg 

 uppe. Men vokalar som kom etter lange stavingar, fall burt, 

 so vi må tenkje oss at dei hadde for lite bitrykk til å kunne 

 halde seg uppe i den kritiske perioden. 



Vi veit ikkje nm tonelagstilhøva i den millomnorske tid 

 hadde nokon større likskap med dei som er i vår tid, men der- 

 som vi tenkte oss at denne likskapen var nokso stor. kunde vi 

 gjeta på, at i dei mål som vart for vokalburtfallet, hadde dei 

 vokalane som ikkje greidde å halde seg i målet, nokor tid i 

 iyrevegen fått mindre ettertrykk enn andre vokalar som stod i 

 endestavingar (i ord som hadde same slag tonelag), og kanskje 

 samtidig vorte noko annleis av kvalitet og, so dei nærma seg 

 meir eller mindre den „nøytrale slappe a-lyd". Når endevokalen 

 i jamvektsord kunde halde seg uppe, nasalvokalar i slutten av 

 tvostavingsord like eins, og når vokalane i endestavingar som 

 -er, -ar, -or eller -ur, -ast o. 1. fekk ha kvaliteten sin uskipla, 

 hadde vel vokalane i slike tilfelle litt sterkare ettertrykk, kanskje 

 noko tilsvarande til det sterke bitrykk i notida, og i jamvekts- 

 ord desutan ein tendens til å få nokso lang uttale, iallfall når 

 det var enten ingen eller berre ein konsonant etter vokalen, — 

 enten vokalane var nasale eller ikkje nasale. Dei vokalane som 

 fall burt, må ha havt lint bitrykk, eller vore vektlause, kva ein 

 no vil kalle det, i den siste tida fyrr dei kom burt. 



Når det i austlandske målføre vart redusert vokal i ende- 

 stavingane -er, -ar, -or og, ifall desse stavingane kom etter ei 



