1922] T0NELAGST1LHØVE I RINDALSK. 65 



Dei trykklette endevokalane som dei nordanfjelske målføre 

 hev fullfylgt seg best med å kaste, er -a og -o (eller -u). Vo- 

 kalen e og hev falle burt nokso regelrett i surne austtrøndske 

 målføre (f. eks. i stjørdalsk); men i vtsttrøndsk (nordmørsk m. 

 m.) finst han enno som endevokal i mange ord der vi skulde 

 ha venta at han hadde vore kasta: i ord som granjie, Ei%a]e eller 

 tiine, taipie ell. tanfce, okse o. s. b. For når vi tek for oss fleire 

 ordslag, f. eks. hokynsord, inkjekynsord, gjerningsord og adverb, 

 finn vi den hovudiegelen for burtfallet av endevokalen, at når 

 eit tvostavingsord som enda på vokal hadde lang fyrste-staving, 

 måtte endevokalen burt; men hadde ordet kort fyrste-staving, 

 vart endevokalen verande. Ein kunde difor ha venta at f. eks. 

 ordet granne, som i gamalnorsk heitte granni i nominativ 

 eintal, og granna i dei andre kasus i eintal, hadde lote mist 

 endevokalen. Men på Nordmøre, og i mange bygder i Trønde- 

 lag, endar det no og på -e eller -i. (Jfr. P. E. Sivertsen: Maa- 

 let i Hemna, side 6; Karl Braset: Sparbumaalet, side 7). 



At ord som hane, hage, hake, klave hev halde på 

 endevokalen, er ikkje noko merkeleg; for desse orda hadde 

 stutt fyrste-staving i gamalnorsk (høyrde til jamvektsorda). 



Var det i den perioden som var slik ei kritisk tid for dei 

 trykklette endevokalane, av ein eller annan grunn ikkje so 

 fårleg for vokalen e (i) som for a og o (ell. u), eller fall ende- 

 vokalen burt i ord som granne, ende, okse og, men vart innatt- 

 teken — gjenom etterlaging — når vokalen i fyrste stavinga i 

 ord som ihane, hage, klave o. s. b. vart lang? — Um rindalsk 

 ein fanne (fange), og tikiim te fa't^, ein bakke, og o^a bakk, 

 sjå Stavingsdeling i rindalsmåle, side 18. 



Ord som i overgangstida millom gamaltrøndsk og nylrøndsk 

 miste endevokalen, er f. eks. goy"t, subst, f., og by'H, infinitiv, 

 av eldre gryta, hyla. I desse orda hev rindalsmålet tviteken 

 vokal, dg dei blir no uttala med same tonelag som ord som 

 åker, fager (enkelt tonelag). Men det kunde nok tenkjast at 

 dei hev havt samansett tonelag {grift, by't) i den fyrste tida 

 etter at endevokalen fall burt, og at dei hev fått det enkelte 

 tonelag' seinare, gjenom etterlaging etter samandregne ord som 

 sko , n, vå"n, sio'n, sy"ln, ka"Ui, a' mn (ell. 1.), mafmi (skoen, 

 våren, stolen, sylen, kallen, ommen, mannen). Endevokalen, f. 

 eks. i blistra, grata, kasta, fall burt; men so vart ein kort 

 vokal ein annan stad i ordet: e-en fyre r i blister, andre delen 

 av den tvitekne vokal i gra't, ka" st. (Jfr. Am. B. Larsen: Om 



Vid.-Selsk. Forh. 1922. No. 1, 5 



