70 



Jeg nevner deretter en stor plan som har vært drøftet og 

 omdiskutert på alle møtene siden 1920, men som enda ikke har 

 fått detaljert utformning i alle henseender. Det er spørsmålet 

 om en ny middelaldersk-latinsk ordbok. Planene for dette ar- 

 beidet har gått igjennem nokså mange forandringer, og de op- 

 rinnelige beslutninger er blitt omgjort i flere stykker. Tanken 

 fikk fra først av form som et ønske om en »ny Ducange«, men 

 måtte naturlig gå ut på å få ordboken bygd på et langt større 

 tekstmateriale enn Ducange hadde brukt. Det var hele den 

 europeiske middelalders latinske bokskatt det galdt om å utnytte; 

 men foråt ikke arbeidet skulde bli altfor uoverkommelig, var det 

 i 1920 vesentlig enighet om ikke å ta med hele det alminnelige 

 ordforråd, men bare allslags » tekniske « ord, — ord vedkom- 

 mende kirkelige, politiske, militære og andre institusjoner, retts- 

 eller næringsliv, arkeologi o. s. v. Da denne planen blev om- 

 sendt til de tilsluttede videnskapsselskaper, kom det imidlertid 

 sterke innvendinger mot en slik innskrenkning fra Danmark, 

 Frankrike, Nederland og Belgia, og det er jo også ganske klart 

 for enhver som har lest litt middelalder-latin, at det er ikke 

 bare de » tekniske* ord som trenger leksikalsk forklaring, men 

 også mange gamle latinske ord som i større eller mindre grad 

 har skiftet mening, og dertil en mengde nye ord, dels av latinsk, 

 dels av nasjonalt eller fremmed ophav. I 1921 blev derfor 

 planen omgjort; fra nu av blev det bare tale om en fullstendig 

 middelaldersk-latinsk ordbok. Men for å begrense arbeidet blev 

 det nu vedtatt å sette en tidsgrense, således at ordboken nu 

 bare skulde omfatte litteraturen frå 5te årh. fram til omkring 

 år 1000. Det blev begrunnet med at latiniteten fra de første 

 hundreårene av middelalderen hadde en mer almen interesse enn 

 den efterfølgende, og. så var det to praktiske omsyn: innenfor 

 denne grensen kunde en vinne medarbeiderskap fra de klassiske 

 filologer, og navnlig kunde en straks legge til grunn de for- 

 arbeidene som var utført av professor Lindsay fra St. Andrews- 

 universitetet i Skotland. Men den nye begrensningen gjorde 

 unektelig planen mindre tillokkende for de landene som ikke 

 selv har latinsk litteratur fra så tidlig tid, og det rumenske 

 akademi sa øieblikkelig fra, at det ikke lenger kunde love nogen 

 støtte til tiltaket. Latinsk litteratur fra Norge og Danmark blir 

 jo også derved utestengt. På møtet i 1922 blev det riktignok 

 bestemt å gjøre tidsgrensen litt tøielig, således at den f. eks for 



