82 



hele Europas arkæologi som ingen før ham og ingen siden. 

 Om Frankrikes, Englands, Italiens, Grækenlands og alle Middel- 

 havslandenes arkæologi har han skrevet, og skrevet ut fra sin 

 nye metode. Det kan hænde mange steder, at hans verker ikke 

 der betragtes som saa grundlæggende som vi let vil gjøre det. 

 Men de betragtes ialfald med fuld beundring som de friske store 

 hugg ind i mørke krat hvor før ingen saa lys. Om der staar 

 uenig strid om hans metode og hans kronologi, saa er det dog 

 ingen strid om den nydyrkning de har ydet. 



Der er i denne Oscar Montelius' tumlen med halve verdens 

 arkæologi et erobrerdrag som gaar igjen i hele hans virke, i 

 stort og smaat, et drag av svensk lynne, en arv fra store tider 

 i hans eget folks historie. Til sine tider er han dog kanske 

 mere agitatoren end erobreren, den utrættelige, uavladelige over- 

 beviser. Og der er et drag ved hans erobrervirke som gjorde 

 ham seiren sikker, og som har skapt hans enestaaende position 

 kanske mere end noget andet. Han var i sin forskning svensk, 

 men aldrig storsvensk. Han fortalte ikke eventyr om storsvensk 

 utenrikspolitik i førromersk tid, han gik ikke omkring i Karl 

 den tolvtes støvler, hans egne var store nok til ham, og paa 

 dem gik han ubestikkelig sin rake vei mot lyset. Der var ren 

 luft over hans forskning. Han kunde, om nogen, betegne sig 

 selv som en større ven av sandheten end av Plato. 



Ut fra denne erobrertrang var det han underla sig ikke 

 bare alle landes, men ogsaa alle tiders arkæologi. Han har 

 skrevet like godt om de ældste istidsstenalders redskaper som 

 om jernbanevognenes typologi. Kanske den underligste gaaden 

 ved dette hans virke er at, trods dette stof som ser saa 

 løierlig smaat ut — pilespidser, økser, sikkerhetsnaaler — at 

 dette stof allikevel under hans hænder har faat plads i et syn 

 av store dimensioner. Det tindes neppe i denne henseende et 

 skjønnere monument over Oscar Montelius end hans ungdoms- 

 arbeide »Om tidsbeståmning inom bronsåldern med sårskildt 

 af seende på Skandinavien« (1885). Det er et bygverk av rene, 

 ædle former, et modent genis skjønneste verk, og en tidsalders 

 videnskabelige program. Her taler oldsakene sit levende sprog, 

 her er intet fossilt, intet skematisk, det er oldtiden levendegjort 

 i videnskap. 



At tegne Oscar Montelius' biografi i en kronologisk orden 

 vikle være lite træffende. Hans aancl gjennemgik ingen ændring 



