83 



eller utvikling. Han var fra første stund den samme lykkelige 

 begavelse som han blev til sit siclste aandedrag. Hans livsverk 

 var en uavladelig nyrydning, en flytning av de samme kræfter, 

 den samme intensitet, den samme maalbevissthet fra ett til et 

 andet omraade, for at bringe det altsammen under samme plog. 



Han traadte frem i 1869 med doktorarbeidet »Från Jern- 

 alderne Student fra 1861 hadde han fra 1863 en liten 

 assistentpost ved Nationalmuseet i Stockholm, hvor han siden 

 tilbragte hele sit liv. Fra 1868 var han amanuensis og fra 

 1888 første amanuens med titel av professor og forelæsningspligt. 

 Først i 1907 blev han riksantikvar efter sin gamle ven Hilde- 

 brand og gik i 1913 av for aldersgrænsen. Sit arbeidsrum 

 paa Museet beholdt han helt til slut, og 17de oktober i høst holdt 

 han sin sidste forelæsning før han gik tilsengs. Statens Histo- 

 riska Museum blev hans tumleplads, skjønt det praktiske 

 museumsarbeide stod ham mere fjernt. Men oldsakene var hans 

 venner og bekjendte, de blev levende ved hans omgang med 

 dem, — alle vil huske det som gik med ham i Museet, og han 

 gik med alle, stor og liten, mægtig og ring, med samme spæn- 

 stighet, samme varme vilje, samme rene sind for disse oldtidens 

 vidner. Slik gik han — med feber i kroppen — den sidste 

 dagen han var oppe, knappe to uker før døden tok ham, med 

 professor Penck fra Wien blandt alle disse venner fra ung- 

 dommens og manddommens dager, — og slik tok døden ham 

 staaende. 



Han kom som rette manden i rette stunden, har Oscar 

 Almgren skrevet om ham. Hans betydning for arkæologien 

 kan ikke skattes ringere end Linnes for botaniken og Ber- 

 zelius' for kemien. Nu stiger den svenske fornforskningens 

 heroiske tidsalder i graven med ham. 



Oscar Montelius var, siden 1887, medlem av vort selskap, 

 og i 1911 blev han æresdoktor av Kristiania Universitet. Vi 

 hædrer derfor hans minde idag. 



