100 



historia «, hvorav den sidste er en bearbeidelse av Neumayrs 

 » Erdgeschichte « . 



Arbeidet med de rike plantefossilførende formationer i Skåne 

 bragte allerede tidlig Nathorst ind paa plantepalæontologiske 

 studier, og hans skrifter om Skånes fossile flora hører til 

 plantepalæontologiens klassiske verker. De mange svenske 

 polarekspeditioner hadde hjembragt en mængde plantefossiler, 

 som først blev bearbeidet av den berømte schweiziske plante- 

 palæontolog professor Oswald Heer, men derpaa av Nat- 

 horst, som allerede ved H e e r s død overalt i verden var 

 anset for den største kjender av polartraktenes fossile flora. 

 Han har ogsaa bearbeidet Japans fossile flora og var i det hele tat 

 den man i den senere tid vendte sig til som plantepalæontolog 

 fra alle kanter. 



Allerede tidlig hadde han lykkedes paavise, at endel dan- 

 nelser som tidligere var beskrevet som plantefossiler, f. eks. 

 Eophyton, i virkeligheten ikke var forsteninger, men kun be- 

 varede spor av alger som drev i våndet og skrapet paa bunden. 

 Senere foretok han paa den zoologiske station Christineberg 

 eksperimentelle studier over hvordan spor kunde fremkomme 

 paa havbunden ved dyrs bevægelser, og kunde saaledes utran- 

 gere en hel del tidligere beskrevne fossiler som kun værende 

 konserverte spor. 



Omkring aarhundredeskif tet bragte Nathorst endnu et 

 nyt betydningsfuldt initiativ ved undersøkelsen av plantefossiler, 

 idet han utfandt metoder hvorved han gjorde det mulig at 

 studere plantefossilenes mikroskopiske struktur. Ved at ta 

 kollodiumavtryk av blade og stammer kunde man nemlig mikro- 

 skopisk studere epidermiscellenes, spalteaapningenes, sporenes 

 struktur o. s. v. 



Ved sine omhyggelige studier av fossile slegter paa grænsen 

 av kryptogamer og fanerogamer har Nathorst git vigtige 

 holdepunkter for fanerogamenes fylogeni, som dog endnu ikke 

 er helt utredet. 



Nathorsfs udmerkede dygtighet som geolog førte til 

 at han allerede 1877 utnævntes til »Chefens bitråde« ved » Sve- 

 riges geologiska undersokning «. Men da han nu fremtraadte 

 som tidens mest fremragende plantepalæontolog, fandt man 

 at der burde oprettes et professorat for ham. 1884 bevilget 

 Riksdagen et personlig professorat for ham som intendent for 



