104 



Kongens Guldmedalje: »En Fremstilling av Trældommens sand- 

 synlige Oprindelse hos Nordmændene« o. s. v. Prisen blev rig- 

 tignok tildelt en konkurrent, den senere bekjendte skoleraand 

 A. E. Erichsen, hvis besvarelse blev trykt i Nordisk Universitets- 

 Tidsskrift, B. 7 (1861); men Gjessing tilkjendtes dog accessit, 

 og hans besvarelse blev trykt i Annaler for nordisk Oldkyndighed 

 og Historie for 1862. Det er et imponerende arbeide paa 

 næsten 300 sider, som viser et overraskende fyldig kjendskap til 

 kildene og samvittighetsfuld detaljforskning, ganske som vi ser 

 det i hans senere arbeider. Hans næste større arbeide kom først 

 mere end 10 aar derefter; i mellemtiden hadde han fundet det 

 videnskabelige arbeidsfelt han siden blev tro. 



Efter det mangesidige geni P. A. Munchs død i 1863 kunde 

 naturligvis ingen fortsætte hans virksomhet i hele dens omfang. 

 Munch var jo ikke alene historiker, men ogsaa sprogmand, 

 runeforsker, utgiver av sagaer og andre kildeskrifter, mytolog, 

 folklorist, retshistoriker, geograf og kartograf og adskillig mere. 

 Ikke mindst paa grund av det standpunkt Munch selv hadde 

 ført forskningen frem til, maatte efter hans død hans arbeide 

 optages av flere og saaledes specialiseres. Hans samtidige, 

 Rudolf Keyser, døde allerede i 1864, men deres yngre med- 

 arbeider, Unger, fortsatte endnu i en række aar utgivelsen av 

 sagaer og andre norrøne middelaldersskrifter. Munchs selvskrevne 

 arvtager som lingvist, runolog og mytolog, Sophus Bugge, hadde 

 allerede levert vigtige arbeider i de sidste ti aar av Munchs 

 levetid, og to av hans største videnskabelige bedrifter, utgaven 

 av den Ældre Edda og tydningene av de ældste runeindskrifter, 

 publicertes i de nærmeste aar efter Munchs bortgang. Den 

 retshistoriske forsknings repræsentant blev Fr. Brandt, som 

 allerede i 50-aarene hadde levert arbeider paa dette felt. Men 

 Norges middelalderlige historie fandt ikke for det første nogen 

 bearbeider av rang. Dette kom vel nærmest av, at der var et 

 vigtig forarbeide som endnu ikke var bragt frem til et tilfreds- 

 stillende stadium, nemlig den kritiske vurdering av de gamle 

 kilder, paavisningen av deres værd og indbyrdes forhold, altsaa 

 snarest et arbeide av filologisk art. Dette blev Gustav Storms 

 livsverk, som indlededes ved hans bok » Snorre Sturlassøns 

 Historieskrivning*, skrevet som besvarelse av en prisopgave i 

 1871 og utgit i en litt ændret form i 1873. Heri gjennemgaar 

 han Snorres forgjængere og paaviser forholdet mellem Snorres 



