112 



telse av selve begivenhetenes forløp og rækkefølge skjøv han 

 med aarene mer og mer til side i sit forfatterskap, selv om han 

 i sin akademiske undervisning stadig opretholdt de strenge, 

 metodiske krav. Men naar han skrev, skrev han om ting som 

 kunde interessere menneskene, og som menneskene kunde 

 forståa. 



Karakteristisk for Hjårnes forfatterskap er at det bedste i 

 det er de smaa essaysamlinger og de halvpopulære forelæs- 

 ningsrækker. Det hænger sammen med denne hans trang til 

 at popularisere — det hænger ogsaa sammen med en svakhet 

 i hans begavelse, hans mangel paa lyst og evne til at koncen- 

 trere sig om en stor og langsigtig opgave. Ideerne trængte sig 

 altid paa, og han kunde ikke la dem fly sin vei, for bare at 

 vie sine kræfter til den ene, store opgave; han maatte følge 

 dem, og det kommer derfor en viss spredt mangfoldighet over 

 hans gjerning. 



Dette betyr dog ikke at den mangler indre enhet; men 

 denne enhet maa søkes i tankegangen, ikke i emnene. Hvad 

 Hjårne søkte i historien, var nemlig først og fremst tanke- 

 indholdet, sammenhængen. Det kom ikke for ham i første 

 linje an paa at finde ut av »wie es eigentlich gewesen ist« — 

 for at bruke Rankes berømte uttryk; hvad han vilde var at vise 

 sammenhængen — ikke netop evolutionistisk bestemt, men set i 

 lys av hele hans livssyn. 



Hjårne var i en sjelden grad fri for dogmer. Alle de 

 gjængse slagord, fra »utvikling« og »fremskridt« og videre, 

 var ham en vederstyggelighet, og det var ham altid om at 

 gjøre i sin historieskrivning at gaa utenom slike store og ind- 

 holdsløse gloser. Hans bøker og artikler kunde ofte faa et præg 

 av overflødig hang til at gi gamle ting som nye, fordi han altid 

 prøvde at fremstille en sak uten bruk av den ortodokse ter- 

 minologi, og brytningen mellem fremstillingens knaphet og 

 synspunktenes rigdom og mangfoldighet kunde ofte gjøre hans 

 artikler og essays dunkle og uklare; men fordyper man sig 

 nærmere i dem, vil man overraskes over den tankens fylde 

 og dybde som gjemmer sig i hans personlige formulering av 

 tilsyneladende velkjendte ting. 



Trods spredningen, trods glæden ved den korte essayform, 

 er der dog nogen bestemte emnesomraader som Hjårne stadig 

 vender tilbake til i sin tanke og i sin forskning. Det er først 



