114 



Stat och kyrka, og fremfor alt i sine russiske studier. At disse 

 arbeider ikke har faat være med paa at befrugte den almene 

 europæiske forskning, er en av de tunge begrænsninger som 

 regelmæssig rammer en historiker i et litet land; men for 

 svensk historie har de været med paa at gjøre utsynet videre 

 end det var før, og videre end det i regelen er i nabolandene. 



Som de fleste betydelige historikere, fra Thukydid og 

 Snorre til Mommsen og Sårs, var Hjårne politiker, og ogsaa 

 hans historiske forskning er i høieste grad politisk præget. Det 

 er politiske problemer som for ham altid staar i forgrunden, og 

 historien er for ham i egentligste forstand statens historie. Det 

 er staten og den politiske historie, ikke racen og de biologiske 

 forhold som skaper et folk, og »en upolitisk historiker er en 

 uting«. Det har derfor for ham altid været en naturlig ting 

 og bare et uttryk for det samme som drev hans historiske 

 forskning, at delta i dagens politik, ikke bare med foredrag og 

 artikler i mængdevis om unionssaken, forsvarsspørsmaalet og 

 forholdet til Rusland, men ogsaa som mangeaarig medlem av 

 Riksdagen. 



Hjårnes politiske virksomhet var altid præget av hans histo- 

 riske syn — hvad der sikkert svækket hans stilling i Riks- 

 dagen — -, og hans historieskrivning blev altid baaret av hans 

 interesse for nutidspolitik — hvad der gjør den tidsbundet og 

 svækker dens varige gyldighet. Han var selv fuldt klar over 

 denne indvending og har flere ganger git uttryk for det. Men 

 som den blanding av en handlingens og betragtningens mand 

 han var, kunde han ikke være anderledes, og »wer den Besten 

 seiner Zeit genug getan, der hat gelebt fur alle Zeiten*. 



Hjårnes aandspræg var konservatisme i bedste og sterkeste 

 forstand — i langt sterkere forstand end vi kjender den her i 

 Norge, og unghoger-bevægelsen i det tyvende aarhundrede 

 tæller ham blandt sine betydeligste aandelige fædre. Men hans 

 personlighet var altfor sterk, hans videnskabelige basis altfor 

 bred til at han kunde passe nøiagtig ind i partirammene. 



Hans aandspræg, baade som menneske, videnskapsmand og 

 politiker, karakteriseres kanske bedst ved nogen av de uttryk 

 han selv gjerne benytter, om »fortrostansfull skepticism« og 

 »frihet under ansvar«. Hans »f6rtrostansfulla skepticism« mistviler 

 om at man i videnskapen kan naa frem til den absolute sand- 

 het eller i samfundslivet til den absolute retfærdighet, men 





