ERNST W. SELMER [Ni 



NFA: D. 



(Fortsettelse). 



Så var det en kveld i hundedagene året før vi blev ferdige 

 med storskolen. Vi var på hjemtur fra fiskeplassen, men hadde 

 ikke fått et ben. Jeg rodde, og Tollev hamlet. Vi var ikke 

 riktig i godlag. Ikke engang Tollev, som ellers er nokså snak- 

 som, sa noget. Vi bare rodde og hamlet og tidde. Jeg hadde 

 en mistanke om at Tollev grundet på ett eller annet, hvad det 

 nu var. Vi var alt kommet inn på landingsplassen, og båten 

 skuret på sandgrunnen og mot en grunnstokk, men enda blev 

 vi sittende likegyldige. „Enn om vi gjorde en tur op i Mjå- 

 vatnet og prøvde auren?" korn det endelig fra Tollev som et 

 lyst innfall i samme øieblikket. „Tror du det er noen større 

 von der, da?" spurte jeg. „Ja, Nils Uren var oppe i preste- 

 gården med en hel hank med fjellaure, han hadde tatt deroppe, 

 så det er visst en prøve verd. Og iallfall er det nå bedre enn 

 å ligge her og døse og søle og ikke kjenne bitt. Vil du som 

 jeg, så drar vi avsted imorgen tidlig." — „Ja, du] sier noe", 

 svarte jeg, „det er alltid gildt på fjellet om sommeren. Og så 

 får vi se innom på setrene med det samme", la jeg til, og hadde 

 nær sagt noe mer. Tollev lot sig ikke merke med noe, men 

 hoppet op på stenkanten, og jeg steg ut av båten på den andre 

 siden. Vi trakk båten op og tok ut bunntappen. Så ruslet vi 

 hjem, hver til sig, og skulde gjøre alt ferdig til turen. 



Jeg våknet ved at døren gikk op og mor tittet inn. „Nei, 

 ligger du virkelig og sover ennå, Knut? Tollev sitter inne i 

 stuen og venter på dig. Klokken er snart halv seks". Jeg 

 gned øinene, hoppet ut av sengen og kledde mig på så fort jeg 

 kunde. Da jeg kom inn i stuen, satt Tollev der med kaffe og 

 brød, som mor hadde laget til oss begge, skjønt hun kunde vite 

 at han hadde spist før. „Signe maten", hilste jeg, „du har stått 

 op i grå otta idag, du". — „Ja, det var synd å si det om dig, 

 men morgenstund er beste mund, vet du", og han trakk på 

 smilet. En stund efter svingte vi fra fegaten op i Vikemoskogen 

 mellem or og bjerk og hassel, og en og annen rogn og furu, 

 så opover klevene som var drøie og seige å gå i solskinnet, og 

 endelig bar det inn på de store lyngflatene på heien. 



[Grunnteksten er optatt som „østlandsk riksmålsnormal" ved 

 skuespiller David Knudsen og inngår som N F A — 5 : A— D]. 



