4 ALF SOMMERFELT. [Nr. 5 



avhængige av hverandre og reagerer paa hverandre. Det maa 

 man ha for øie hvis man vil skjønne den fonetiske utvikling. 



Hvor fast et system kan være, ser man i dets forhold til 

 fremmede fonetiske elementer. Principielt ensproglige samfund 

 assimilerer disse fremmede fonetiske elementer til de nærmest- 

 liggende hjemlige og omdanner ordet efter det hjemlige gruppe- 

 system. Jeg skal nævne et karakteristisk eksempel paa dette. 

 Den nordirske dialekt som nu væsentlig tales i Donegal, kjender 

 ikke affrikater. Ved en affrikat forstaar jeg en enkelt konsonant 

 som bestaar av mundlukke fulgt av rivestilling av organerne, 

 altsaa en konsonant som derfor i hele sin længde hører til samme 

 stavelse. — Den omtalte nordirske dialekt har mottat fra engelsk 

 en hel del laanord som indeholder affrikatene U og di- Disse har 

 saa dialekten gjengit systematisk med st', den nærmeste gruppe 

 den raader over. Dialektens motvilje mot affrikater gaar saa 

 langt — og det er derfor jeg bruker dette eksempel — at den 

 har omstillet alle de gammeiirske grupper som bestod av en 

 okklusiv -f- s (se forf. Dialect of Torr. I, ss. 173, 190). 



Ydre forhold kan imidlertid gjøre at et system er mindre 

 fast. Den samme irske dialekt avgir ogsaa et godt eksempel 

 paa det. Mens hele massen av engelske laanord med de nævnte 

 affrikater har undergaat den behandling jeg netop gjorde rede 

 for, finder vi i nogen faa sene laan at affrikatene er repræsen- 

 tert av t' 8 {ib. s. 173). Grunden ligger i de forandrede forhold 

 i landsdelen. Samfundet er ikke længer ensproglig. En stor del 

 av befolkningen har nu lært engelsk og kan tale engelsk. 



Ethvert fonetisk system er som nævnt særeget for et sprog 

 og specielt. Fonemene gjenfindes ikke helt i noget andet sprog. 

 Men de hører allikevel til visse typer som er almindelige, gene- 

 relle. Det skyldes et grundtræk ved fonemet selv. Et fonem 

 er ganske visst vilkaarlig, men ikke i samme grad som hele 

 sprogtegnet. Dets vilkaarlighet er begrænset paa grund av vore 

 taleredskapers natur som er den samme hos alle mennesker. 



Fonemene inden et system hører altsaa til typer som griper 

 ut over dette system, og som principielt er almensproglige. Nu 

 vet man at de almindelige psykologiske processer i sproget ei- 

 de samme hos alle mennesker. Derfor kan man allerede a priori 

 slutte at principperne for de forandringer det fonetiske system 

 undergaar, er generelle, at de altsaa griper utover det enkelte 

 sprog. 



