6 ALF SOMMERFELT. [Nr. 5 



fæstet sig ved hovedprincippet, men de anførte mængder av 

 eksempler mot ham som skulde velte hans teori. Han samlet 

 dem (Revue des langues romanes L, ss. 273 — 3L0) og 

 viste at man kunde bevise dissimilationen udelukkende ved hjælp 

 av disse eksempler. Det var ikke langt fra at man mistænkte 

 Grammont for at tro at hans tyve formler hadde en slags magisk 

 betydning. En bekjendt fransk romanist brukte saaledes som 

 trumf mot ham at han hadde fundet en 21de formel. Tallet 

 spiller selvfølgelig ingen rolle og beror udelukkende paa tallet 

 av de forskjellige konsonantstillinger. Og heller ikke alle de 

 tilfælder som Grammont antok var dissimilation, var det virkelig. 

 Det viste Grammont's samtidige og ven, Antoine Meillet, ogsaa 

 en elev av de Saussure. 



I kontaktgrupper av konsonanter som har visse elementer 

 tilfælles, hadde Grammont antat dissimilation eiter den gamle 

 opfatning, saaledes naar lat. an(i)ma er blit til alma i flere 

 romanske sprog og dialekter. I en artikkel som utkom 1901 

 (Mémoires de la Sociétéde Linguistique, XII, ss. 14 — 34), 

 viser Meillet at man her staar foran et ganske andet princip. 

 Ved dissimilation søker man at undgaa at gjenta to ganger den 

 samme artikulation i umiddelbar nærhet. Men ved det nævnte 

 eksempel alma er princippet helt forskjellig. Her har man 

 undertrykt det nasale element i n og har gaat direkte til l over 

 mellemleddet d, for at faa den stabile gruppe -lm-. Meillet 

 kalder dette utviklingspnncip differentiation, som følgelig er det 

 motsatte av assimilation. Differentiation skyldes altsaa den 

 ubevisste f ry gt for assimilation og er, som jeg sa, principielt 

 helt forskjellig fra dissimilation. 



Jeg behøver ikke at fremhæve betydningen av denne op- 

 dagelse, som kanske ei" den vigtigste i den evolutive fonetik næst 

 efter den som grundet hele videnskapen. Differentiationen er 

 et utslag av systemets kraft, av dets reaktion overfor foran- 

 dringer. Det er altsaa et bevarende princip som selv blir aarsak 

 ti! forandring. Dette er meget karakteristisk for de vekselvirk- 

 ninger vi konstaterer i sprogutviklingen, de aktioner og reaktioner 

 vi stadig staar overfor. 



Differentiationen lar sig ikke indeslutte i saa faste formler 

 som dissimilationen. Dertil er den for vid i sit princip. Men 

 vi har dog en række hovedtyper, og jeg skal nævne et par 

 eksempler. Vi ser saaledes stadig hvordan konsonanter som 

 har spirantiske elementer tilfælles, differentieres. Et eksempel 



