1923] UTVIKLINGSFONETIK. 



er forbindelsen -lp-, som blir -Id- f. eks. i gammelsaks. gold eller 

 i angelsaks, jold, mens vi har gotisk gulp. Assimilationen, som 

 man har undgaat i gammelsaksisk og angelsaksisk, har som 

 bekjendt fundet sted i gammelnorsk. Et andet differentiations- 

 tilfælde er f. eks. den almindelige overgang i gammelnorsk av 

 •mn- til -fn-\ nafn. 



Differentiationen kan ogsaa finde sted mellem konsonant 

 og vokal eller mellem vokaliske elementer indbyrdes, i diftonger 

 eller hiatus, f. eks. i den meget almindelige utvikling av ei til ai. 

 For konsonant har man et kjendt eksempel i overgangen je til 

 ja, som fandt sted allerede i urslavisk. Jeg skal endelig nævne 

 et karakteristisk eksempel fra den nordirske dialekt jeg allerede 

 har omtalt, fordi det kaster et saa skarpt lys over de psykolo- 

 giske processer (Di ale et of Torr. I, ss. 145 — 46). 



I denne dialekt er der to rækker av konsonanter, de palatale 

 og de velariserte. Alle konsonanter er enten det ene eller det 

 andet, bortset fra h; selv dentalene artikuleres med den bakerste 

 del av tungeryggen noget hævet. Ved de velariserte labialer er der 

 ikke absolut samtidighet i artikulationen. Eksplosionen kommer 

 et litet øieblik før tungen falder tilbake saa der blir en liten 

 "'-aktig glidelyd efter disse labialene. Nu ser man at efter labialer 

 undergaar diftongen ua en usedvanlig forandring. Den blir til 

 en lang urundet baktungevokal som svarer til u, men altsaa uten 

 læberunding. Man skriver den X:. Hvad er her foregaat, og 

 hvorfor har diftongen utviklet sig slik netop efter velariserte 

 labialer? Jeg skal ta et eksempel. Gammelirsk buan 'varig, 

 lang' blir til bA:n. For at hindre at glidelyden iv og det første 

 element i diftongen ua faldt sammen, har man undertrykt det 

 labiale element i den sidste. Paa den maaten kunde man holde 

 dem ut fra hverandre. Men den differentierte vokal er nu et 

 vigtig punkt inden artikulationen ; det har derfor tat overvegten 

 over resten av diftongen saa følgen er blit en kontraktion. Her 

 har det. ogsaa spillet ind at første element i diftongene i denne 

 dialekt viser en viss tendens til at ta oververvegt, saa diftongene 

 kontraheres. Men ellers er dette i regelen ikke tilfældet med ua. Her 

 i bA:n og i de andre ordene av samme type er man, jeg hadde 

 nær sagt, faldt fra Scylla i Charybdis, men Charybdis, kontrak- 

 tionen altsaa, . er i dette tilfælde mindre farlig. For her er 

 stavelseskvantiteten beholdt, mens den, hvis u var gaat op i 

 glidelyden, vilde være blit forkortet, en meget vigtig omstæn- 

 dighet i et sprog hvor kvantitetsreglene er uavhængige av 



