1923] ENKELTE HOVEDPUNKTER I SPROGUTVIKLINGEN. 5 



egen eksistens uavhængig av det individuelle utslag 

 det fa ar (se Durkheim, Regles de la méthode sociologique). 



Ser vi nu paa sproget, saa stemmer dets væsen nøiaktig 

 med denne definisjon av det sosiale fenomen. — Sproget er 

 typen paa et sosialt fenomen. Det er en del av det almene, 

 maalet (fr. langage) ; det er en spesiel del av de almene 

 ytringsformer, maalet. Det er uavhængig av det enkelte indi- 

 vid som taler det, men eksisterer paa den anden side bare 

 hvis der findes individer. Vi kan ikke efter vort eget forgodt- 

 befindende forandre det. Ingen retskrivningskomité kan faa 

 os til at bøie alle vore sterke verber svakt f. eks. Sproget er 

 summen av alle de akustiske billeder som er nedlagt i indivi- 

 dene og fælles for et givet samfund, akustiske billeder som igjen 

 kan staa i forbindelse med visuelle billeder (jfr. F. de Saussure, 

 Cours de linguistique générale). 



Sproget er altsaa sosialt. Det individuelle utslag det faar 

 er organisk-psykisk som tilfældet er med alle de individuelle 

 utslag av alle de sosiale fenomener. Det er dette individuelle 

 utslag F. de Saussure har kaldt parole. Vi kan bruke uttrykket 

 »tale«, selv om dette ord ogsaa kan ha betydningen én tale, 

 en festtale. 



Talen er saaledes sosio-psykisk, for at bruke det uttryk 

 Durkheim anvender paa de individuelle utslag av de sosiale 

 fenomener. Det sier sig selv at denne side av sproget ikke kan 

 oversees. Det er gjennem talen sproget forandres. Forandringene 

 har sit utgangspunkt paa det sosiopsykiske omraade, men sam- 

 tidig maa en forandring være sosial for at bli en sprogændring. 

 Med en sprogforandring forstaar man selvfølgelig ikke at jeg 

 f. eks. et øieblik kan si ralitetskabinet for raritetskabinet. En 

 sprogforandring er f. eks. overgangen av e til a i indo-iransk 

 eller av gammelnorsk lykill til nykill. For at man kan tale om 

 en sprogforandring maa forandringen altsaa kunne øve en tvang, 

 tvang tat i sosial forstand. Det er her som overalt i sosiologien. 

 Sosiale fenomener kan bare forklares ut fra sosiale fenomener. 



I sit foredrag hævdet professor Falk, i en noget sterkere 

 form end i det trykte referat som han har været saa elskværdig 

 at sende mig, at det eneste som hadde betydning ved en sprog- 

 forandring var prosessen og at den var aarsak nok i sig selv, 

 at altsaa det organisk-psykiske gav en tilstrækkelig forklaring. 

 Professor Falk brukte et billede om stenen som man kaster os: 



