storverk: »De danske runemindesmærker". Han følte sig 'Ja 

 ikke aandelig spænstig nok til at ta fat paa nye opgaver. 

 Al tanke herpaa var ialfald opgit i 1911, da han besluttet sig 

 til at avhænde sit store bibliotek, hvorav dog den runologiske 

 litteratur blev undtat og sammen med avtryk og tegninger av 

 danske runemindesmerker forenet til -Collectio runologiea Wim- 

 meriana«, som i 1915 blev overdradd Det kgl. bibliotek i Kjø- 

 benhavn. Hans kræfter avtok efterhaanden, og den 29de april 

 iaar hensov han noget over 81 aar gammel (født 7 /2 1839). Fra 

 1871 til 1910 tilhørte han Kjøbenhavns universitet, først som 

 docent i sammenlignende sprogvidenskap, fra 1876 som ekstra- 

 ordinær docent i nordisk filologi og fra 1886 som professor 

 ordinarius efter Konrad Gislason. 



Som sprogforsker og runolog har W. vundet sig et navn, 

 som altid vil leve. Hans videnskabelige utdannelse — hos Mad- 

 vig, Westergaard og Lyngby — faldt i en tid, da man rundt 

 omkring paa de forskjellige omraader indenfor den indoeuro- 

 pæiske sprogvidenskap var ivrig optat med at fremdra og til - 

 rettelægge nyt og paalitelig sproghistorisk materiale. Ikke mindst 

 indenfor den nordiske filologi hadde arbeidet tat fart. Samme 

 aar som W. tok sin magisterkonferens i nordisk sprogvidenskap, 

 utsendte Sophus Bugge — i 1865 — en kort meddelelse, hvorav 

 fremgik, at det var lykkets ham, støttende sig til ældre runo- 

 logiske arbeider av Bredsdorff og P. A. Munch, at tolke den 

 bekjendte runeindskrift paa det sønderjydske guldhorn og fast- 

 slaa det gamle nordiske runesprogs stilling: sproget i denne og 

 i de andre nordiske indskrifter med de ældre runer var, som 

 allerede Bredsdorff hadde hævdet, nordisk (» urnordisk*), ikke, 

 som Munch hadde søkt at vise, gotisk. Siden 1865 har dette 

 været videnskapens sikre eie, og et halvt aartusind var dermed 

 lagt til vor nordiske sproghistorie. Her er det W.s granskning 

 sætter ind. Bugge haster fra tolkningen av de enkelte ind- 

 skrifter til nye gaaters løsning; W. lar den nye klarhet arbeide 

 videre i sit indre, den faar brede sig ut over nye omraader, og 

 snart ligger for ham vide felter i den ældste nordiske sprog- 

 historie i fuldt dagslys. Sine resultater fremstiller han i etpar 

 vidunderlig klart utformede avhandlinger i »Aarbøger for nor- 

 disk 01dkyndighed« 1867 — 68, og de danner ogsaa et væsentlig 

 grundlag for doktoravhandlingen »Navneordenes bojning i ældre 

 Dansk« (1868), hvori et vigtig kapitel i det danske sprogs 



