64 



grammatik ut fra et rikt og paalitelig materiale har faat en 

 utformning, som har kunnet hævde sig utigjennem tiderne. 



I disse sine yngre aar er W. først og fremst gramma- 

 tikeren, som vil ha klarhet over sprogets bygning gjennem 

 de skiftende tider og som ingen møie skyr for at skaffe frem 

 alt, som kan tjene til at belyse ordenes bøining indtil de mind- 

 ste enkeltheter. Her fremtrær han som Rask's arvtager ved 

 sin evne til at trække op de store linjer indenfor det enkelte 

 sprog, og idet han samtidig paa en uttømmende maate tar hen- 

 syn til de mange nøiagtigere tekstutgaver, som de sidste aar- 

 tier har bragt, er han istand til paa et centralt omraade inden- 

 for den nordiske filologi at føre Rask's arbeide langt fremover: 

 W.s »01dnordisk formlære« fra 1870 (som aaret efter blev 

 oversåt til tysk av Sievers og i 1874 utkom paa svensk i en 

 noget omarbeidet og utvidet skikkelse) er den næste milepæl i 

 den norrøne grammatiks historie efter Rask's »Vejledning til 

 det islandske eller gamle nordiske Sprog « av 1811. Paa den 

 bygger alle senere fremstillinger av det norrøne sprogs form- 

 lære. Hver side i den er præget av den. egte filologs sproglige 

 lydhørthet og respekt for det overleverte. Vi forstaar, at W. 

 engang senere i sit liv maatte føle sig tiltalt av den opgave, 

 som han paatok sig sammen med Finnur Jonsson og som de 

 begge løste paa en helt igjennem fyldestgjørende maate: at 

 levere en like til den mindste tøddel nøiagtig utgave av den 

 norrøne litteraturs merkeligste haandskrift (»Codex regius af den 

 ældre Edda i fototypisk og diplomatisk gengivelse«, 1891). Men 

 de egentlige forutsætninger til at løse en saadan væsentlig 

 palæografisk opgave var han naadd til gjennem de epigrafiske 

 studier over urnordiske og danske runeindskrifter, som han da 

 i over 20 aar hadde drevet. 



I W.s grammatiske produktion fra slutningen av 60-aarene 

 indtar vel runeindskrifterne en bred plads som vore ældste sprog- 

 minder; men det er først nogle aar senere, at han avgjort 

 vender sig mot runegranskningen. Efter arbeider over de nor- 

 diske sprogs historie følger i 1874 W.s berømte avhandling 

 om den nordiske runeskrifts historie, indledet med en rede- 

 gjørelse for runeskriftens oprindelse. Avsnittet om skriftens 

 utvikling paa nordisk grund bærer helt igjennem det samme 

 præg som de sproglige arbeider: han gir en klar og indgaa- 

 ende, ofte om skarpsind vidnende fremstilling av det historiske 



