65 



forløp, saa detaljert som kilderne tillater, uten at han vover sig 

 ind paa hypotesers gyngende grund ; det store ligger ikke saa 

 meget i nye ideer som i den mesterlige gjennemførelse av en 

 slaaende rigtig tanke. 



Da de ældste nordiske runeindskrifter ved Bugges og W.s 

 forenede arbeide — understøttet ved Vilh. Thomsens paavisning 

 av » urnordiske « laanord i finsk — var traadt frem i det rette 

 sproghistoriske lys, var det for enhver, som behersket det nor- 

 diske runemateriale, uten videre klart, at den historiske tids 

 runeskrift (med et alfabet paa 16 tegn) maatte i Norden ha 

 utviklet sig av den ældre jernalders »længere« (urnordiske) 

 runerække paa 24 tegn. Uavhængig av hinanden hadde de to 

 store lærde fremsat denne opfatning offentlig, og det blev W., 

 som kom til at gi det bindende, i alle enkeltheter gjennemførte 

 bevis herfor. W.s «Runeskriftens oprindelse og udvikling i Nor- 

 den* (som senere i utvidet skikkelse blev ul^it paa tysk under 

 titlen »Die Runenschrift«, 1887) er derved blit hovedverket an- 

 gaaende runeskriftens historie. 



Men dette verk gir ogsaa noget langt mere. Om rune- 

 skriftens oprindelse og ælde hersket der ved denne tid de mest 

 motstridende og fantastiske forestillinger. W. fører — i Breds- 

 dorffs aand og i overensstemmelse med uavhængige antydninger 

 av Sophus Bugge — problemet tilbake paa sikker historisk grund. 

 Efter en utredning om Middelhavslandenes gamle skriftarter 

 lykkes det ham for alle tider at fastslaa, at runeskriften gaar 

 tilbake paa en sydeuropæisk bokstavskrift og ikke, som man 

 hadde fablet om, paa orientalsk stavelseskrift. Alle bøier sig 

 for W.s paavisning av, at flere runetegn (f y f, R r og H h) maa 

 gaa tilbake paa latinsk skrift ; men naar W. skarpsindig og 

 stringent videre vilde føre beviset for, at alle 21 runetegn var 

 at utlede av det latinske alfabet, har man ikke i længden kunnet 

 følge ham paa denne vei. Der er runetegn (saaledes y-runen, 

 som er betegnelse for de to lyd \] + g), som avgjort synes at 

 peke mot det græske alfabet (hvor man har en om ■y-runen 

 mindende sammenskrivning av yy til betegnelse for de samme 

 to lyd), og den opfatning, hvis kraftigste talsmænd har været 

 Sophus Bugge og Otto von Friesen, turde nu hyldes av de fleste 

 forskere, at runerne gaar tilbake baade paa latinsk og paa 

 græsk skrift. Den stemmer ogsaa bedst med de historiske og 

 arkæologiske forhold, hvorefter runerne synes at være opstaat i 



