74 



medlem av alle videnskapsselskaper verden over og indehaver 

 av flere høie ordner. Ved vort universitet blev han æresdoktor 

 i 1911. 



Efter i 1867 — 69 at ha debuteret med nogen forøvrig meget 

 bemerkelsesværdige arbeider av rent floristisk-plantegeografisk 

 art over mosfloraen i de Rhætiske alper, begynder han sin virk- 

 somhet som plantefysiolog da han i 1870 kommer til Julius 

 Sachs i Wiirzburg, hvis institut dengang var stedet for det in- 

 tensiveste liv paa plantefysiologiens omraade — sammenlignbart 

 med Liebigs laboratorium i Giessen. 



I de første 1870-aar fremkommer han nu med vigtige ar- 

 beider over kulsyreassimilationen og eggehvitestoffenes dannelse, 

 omdannelser og vandringer under frøets spiring samt over den 

 morfologiske utvikling hos Selaginella-kimen og blomsterne hos 

 Primulaceer og Ampelidaceer. Men saa kaster han sig allerede 

 1873 væsentlig over studiet av bevægelsesfænomener og irritabilitet 

 hos planterne og grundlægger nu straks ved flere hurtig paa 

 hinanden følgende mesterlige arbeider over Mimosa-bladenes og 

 Cynaree-støvbladenes seismonastiske og blomsters og blades 

 thermo- og fotonastiske bevægelser planternes bevægelsesfysio- 

 logi paa en saadan maate at den endnu idag maa sies at utgjøre 

 den bedst fundamenterte og bearbeidede del av den hele plante- 

 fysiologi. 



Under disse arbeider paaviser han bl. a. i cellerne store 

 osmotiske trykkræfter og trykforandringer, og da forklaringen 

 av disse ikke kunde bringes i overensstemmelse med de da her- 

 skende forestillinger om det osmotiske tryk, leder dette til hans 

 i 1877 utkomne berømte arbeide: Osmotische Untersuchungen, 

 som vel maa -ansees som Pfeffers betydeligste og altid vil komme 

 til at maatte regnes blandt de samlede naturvidenskapers klas- 

 siske verker. Ti ved en likefrem genial eksperimentation løser 

 han her ikke alene osmosens problem, men gir ogsaa en fysi- 

 kalsk metode for den eksakte maaling av opløsningers osmotiske 

 tryk, en metode som utgaaende fra plantecellen som model — 

 under anvendelse av semipermeable ferrocyankobberhinder i en 

 porøs lercelle — kom til at virke langt ut over fysiologiens gebet, 

 idet den blev grundlæggende for utviklingen av de moderne 

 kemisk-fysiske teorier om opløsninger. 



Van't Hoff kunde nemlig i 1887 paavise analogien mellem 

 de av Pfeffer eksperimentelt fundne love for opløsningers osmo- 



